Херман Хесе
Сидхарта
Индийска повест

Превод от немски: Любомир Илиев, 1981

chitanka.info

Първа част

На почитаемия приятел Ромен Ролан

Синът на брамина

Под сянката на дома, под слънцето на речния бряг с ладиите, под сянката на върбовата гора, под сянката на смокиновото дърво израсна Сидхарта, красивият брамински син[1], младият сокол, редом с Говинда, неговия другар, брамински син. Слънце помургави светлите му рамене на речния бряг при къпане, при свещените измивания, при свещените жертвоприношения. Сянка изпълни черните му очи в манговата горичка по време на детските игри, по време на майчините песни, по време на свещените жертвоприношения, по време на уроците, давани му от неговия учен баща, по време на разговорите между мъдреците. От доста години Сидхарта участваше в разговорите на мъдреците, упражняваше се с Говинда в словесните битки, упражняваше се с Говинда в изкуството на съзерцанието, в дълга на вглъбяването. Той вече умееше да изрича ОМ, словото на словата, да го изрича безгласно с вдишването, да го изрича безгласно с издишването, съсредоточен, с чело, озарено от сиянието на бистрия ум. Вече умееше да познава в дълбините на гръдта си Атман, ненакърнимия, който бе и вселената[2].

Синът, прилежният, жадният за знания син, изпълваше с радост бащиното сърце: бащата виждаше как той израства като велик мъдрец и жрец, като първенец сред брамините.

Блаженство бликаше в гърдите на майка му, когато го зърнеше, когато го видеше да върви, да сяда и става — него, Сидхарта, снажния, красивия Сидхарта, който крачи със стройните си нозе и със съвършена благопристойност изразява почитта си към всички.

Преливаха от любов сърцата на младите брамински щерки, когато Сидхарта минеше по уличките на града, с озарено чело, с царствен поглед, с широки рамене.

Но повече от всички тях го обичаше Говинда, неговият другар, браминският син. Той обичаше погледа и мекия глас на Сидхарта, обичаше походката му и съвършеното изящество на неговите движения, обичаше всичко, което Сидхарта вършеше или изричаше, но най-много обичаше духа му, неговите възвишени, огнени мисли, неговата пламенна воля, неговото високо призвание. Говинда знаеше: това не ще бъде обикновен брамин, не ще бъде ленив слуга на жертвоприношенията, нито алчен търгаш на заклинания, нито суетен пустословец, нито зъл, лукав жрец, нито пък добродушна, глупава овца в общото стадо. Не, а и той самият, Говинда, не искаше да стане такъв брамин, каквито ги имаше с десетки хиляди. Искаше да следва Сидхарта, любимия, великолепния. Дори Сидхарта някой ден да станеше бог, дори да се присъединеше към Сияйните, Говинда щеше да го следва и тогава — като негов другар, като негов спътник, като негов слуга, като негов копиеносец, като негова сянка.

Всички обичаха Сидхарта. Всекиму създаваше той радост, всекиго изпълваше с доволство.

Ала той самият, Сидхарта, не създаваше радост на себе си, не изпълваше с доволство себе си. Когато вървеше по посипаните с розов пясък алеи на смокиновата градина, когато седеше, потънал в съзерцание, под синкавата сянка на горичката, когато миеше нозете си по време на всекидневната свещена, пречистваща баня, когато принасяше жертви сред тежката сянка на манговата гора с жестове, изпълнени със съвършено достолепие, той бе обичан от всички, бе радост за всички, но не носеше радост в сърцето си. Мечтания и неспокойни мисли струяха към него откъм речните глъбини, просветваха откъм нощните звезди, заливаха го с жаравата на слънчевите лъчи, обгръщаха го мечтания и душевно безпокойство, дошли с дима на жертвите, полъхнали откъм стиховете на Ригведа, влели се от поуките на старите брамини.

В душата на Сидхарта се надигаше недоволство. Започнал бе да чувства, че нито любовта на баща му, нито любовта на майка му, нито пък любовта на другаря му, Говинда, са вечни и ще го изпълват завинаги с щастие, ще го задоволяват, ще го насищат, ще му бъдат достатъчни. Започнал бе да се догажда, че достопочтеният му баща и другите негови учители, мъдрите брамини, вече са споделили с него по-голямата и най-добра част от мъдростта си, вече са я излели в един замрял в очакване съсъд, но той не се бе напълнил, духът не беше задоволен, душата не бе намерила покой, сърцето не бе заситено. Свещените къпания бяха нещо хубаво, но се правеха с вода, не измиваха греха, не лекуваха жаждата на духа, не прогонваха страха на сърцето. Прекрасно нещо бяха жертвите и призоваването на боговете — но нима това бе всичко? Носеха ли жертвите щастие? И как стояха нещата с боговете? Наистина ли светът е бил сътворен от Праджапати[3]? Нима това не бе сторил Атман, единственият, неподражаемият? Нима боговете не бяха като мен и теб, подвластни на времето, преходни? Тогава беше ли добре, беше ли правилно да им се принасят жертви, беше ли такова дело смислено и възвишено? На кого друг трябваше да се принасят жертви, кой друг трябваше да се почита повече от Него, Единствения, повече от Атман? И къде трябваше да се дири Атман, къде живееше той, къде туптеше вечното му сърце освен в собственото Аз, в онези най-съкровени и ненакърними глъбини, които всеки таи в себе си? Ала къде се намираше това Аз, това най-съкровено нещо, това Крайно? То не било плът и кръв, не било ни мисъл, ни съзнание — така учеха мъдреците. И тъй: къде, къде бе то? Да стигнеш до него, до това Аз, до себе си, до Атман — нима имаше друг друм, който си струваше да бъде търсен? Ах, но никой не посочваше този друм, никой не го знаеше — нито бащата, нито учителите и мъдреците, нито свещените жертвени песнопения! Всичко знаеха брамините и свещените им книги, всичко знаеха те, бяха се погрижили за всичко и дори за повече от всичко, знаеха за сътворението на света, за възникването на речта, храната, за вдишването и издишването, знаеха за сетивата, за делата на боговете, знаеха безкрайно много — но нима беше полезно да се знае всичко това, след като онова единствено, онова важно, онова единствено важно си оставаше неизвестно?

Разбира се, много стихове в свещените книги, особено в Упанишадите на Самаведа, разказваха за това най-съкровено и крайно нещо. Прекрасни стихове бяха те. „Душата ти е целият свят“, пишеше в тях, и още, че когато човек спи, когато спи дълбоко, той прониква в най-съкровените си глъбини и живее в Атман. Прекрасна мъдрост съдържаха тези стихове, цялото знание на най-големите мъдреци бе събрано там в магически слова, чисти като меда, събиран от пчелите. Не, не биваше да се гледа пренебрежително на огромното познание, натрупано и съхранено тук от безчислените поколения мъдри брамини. Но къде бяха онези брамини, къде бяха онези жреци, онези мъдреци или покаяници, съумели не само да обладаят това най-дълбоко познание, но и да го живеят? Къде бе онзи, който би могъл да извади присъствието в Атман от съня и да го пренесе в будното състояние, в живота, във всяка крачка, в думите и делата? Мнозина достопочтени брамини познаваше Сидхарта, и преди всичко баща си, неопетнения, учения, най-достопочтения. Баща му беше достоен за възхищение, кротко и благородно бе държанието му, чист бе животът му, мъдро бе словото му, красиви и възвишени бяха мислите му — но дори той, който знаеше толкова много, живееше ли дори той в блаженство, намерил ли бе покой, не беше ли и той самият вечно търсещ, вечно жаден? Не трябваше ли и той отново и отново да утолява жаждата си от свещените извори, от жертвите, от книгите, от разговорите с брамините? Защо и той, безукорният, бе длъжен всеки ден да отмива грехове, всеки ден да полага усилия, за да се пречисти, всеки ден отначало? Не беше ли в него Атман, не бликаше ли в сърцето му първоизворът? Именно той трябваше да бъде открит, първоизворът на собственото Аз, него трябваше да притежава човек! Всичко друго бе само търсене, само ходене по заобиколни пътища, само заблуда.

Такива бяха мислите на Сидхарта, такава бе неговата жажда, такава бе мъката му.

Той често си повтаряше думите от упанишадата Чхандогя: „Брахман се нарича сатиям, сиреч истински, и който знае това, той всеки ден се преселва в небесния свят.“ Този небесен свят често изглеждаше твърде близък, но той никога не бе успявал да го достигне, никога не бе утолявал напълно жаждата си. И сред всички мъдри и премъдри люде, които познаваше и на чиито поуки се наслаждаваше, нямаше ни един, който да бе докоснал съвсем този небесен свят, който напълно да бе утолил своята вечна жажда.

— Говинда — рече Сидхарта на другаря си. — Говинда, скъпи мой, ела с мен под банановото дърво, за да се отдадем на съзерцание.

И отидоха те при банановото дърво, седнаха при него — тук Сидхарта, а двадесет крачки по-нататък Говинда. И докато сядаше, готов за изричането на ОМ, Сидхарта едва чуто повтори стиховете:

ОМ е лък, душата стрела е,

а Брахман е цел на стрелата

и тази цел трябва да се улучва.

Когато времето, определено за упражняване в съзерцание, изтече, Говинда се изправи. Настъпила бе вечерта, вече бе време за привечерното свещено къпане. Той извика Сидхарта по име. Сидхарта не отвърна. Седеше вглъбен, очите му се бяха втренчили в някаква много далечна цел, върхът на езика му се показваше малко между зъбите, той сякаш не дишаше. Седеше така, загърнат в размисъл, вглъбен в ОМ, отпратил душата си като стрела подир Брахман.

Веднъж през града на Сидхарта минаха самани, странстващи отшелници, трима сухи, костеливи мъже, ни стари, ни млади, с прашни и разкървавени рамене, почти голи, обгорели от слънцето, обгърнати от самота, чужди и враждебни към света, чужденци и мършави чакали в царството на хората. Подир тях се носеше горещият аромат на тиха страст, на разрушително служене, на безпощадно самоотречение. Вечерта, след часа за съзерцание, Сидхарта рече на Говинда:

— Утре в зори, приятелю мой, Сидхарта ще иде при саманите. Той ще стане самана.

Говинда пребледня, тъй като чу думите му и съзря в каменното лице на другаря си решение, непоколебимо като стрелата, излетяла от лъка. Тозчас, още от пръв поглед, Говинда разбра: ето че започва, ето че Сидхарта поема по своя път, ето че неговата съдба започва да пуска кълнове, а ведно с нея — и моята. И стана жълт като суха бананова обелка.

— О, Сидхарта — извика той, — а нима твоят баща ще ти позволи?

Сидхарта го погледна като човек, който се пробужда. С бързината на стрела той надзърна в душата на Говинда, съзря в нея уплахата, съзря предаността.

— О, Говинда — тихо продума той, — нека не прахосваме повече думи. От утре, от изгрева на слънцето, ще заживея при саманите. Да не говорим повече за това.

Сидхарта влезе в стаята, където баща му бе седнал на постелка от лико, спря зад гърба му и остана там, докато баща му почувства, че зад него има някой. И рече браминът:

— Ти ли си, Сидхарта? Кажи за какво си дошъл.

Рече Сидхарта:

— Позволи ми да кажа, татко, че съм дошъл да ти известя желанието си утре да напусна твоя дом и да ида при отшелниците. Да стана самана — ето какво желая. И дано моят баща не се възпротиви.

Браминът не отвърна нищо, той мълча толкова дълго, че звездите в малкото прозорче поеха на път и промениха местата си, и чак тогава мълчанието в стаята бе нарушено. Скръстил ръце, синът стоеше безмълвен и неподвижен, безмълвен и неподвижен седеше на постелката и бащата, а звездите се движеха по небосклона. После бащата каза:

— Не подобава на брамина да изрича остри и гневни слова. Ала недоволство изпълва сърцето ми. Не искам втори път да чуя такава молба от устата ти.

Браминът бавно се надигна, а Сидхарта остана все така със скръстени ръце.

— Какво чакаш? — попита бащата.

— Ти знаеш — рече Сидхарта.

Недоволен излезе бащата от стаята, недоволен отиде до своя одър и си легна.

Подир час, понеже сънят не спохождаше очите му, браминът стана, поразтъпка се, излезе от къщата. Надзърна през малкото прозорче на стаята и видя вътре Сидхарта със скръстени ръце така, както го бе оставил. Светлата му връхна дреха се белееше в здрачевината. Изпълнен с безпокойство, бащата отново се върна на одъра си.

Подир час, понеже сънят не спохождаше очите му, браминът пак стана, поразтъпка се, излезе от къщата, видя, че месечината е изгряла. Надзърна през прозорчето на стаята — в нея стоеше Сидхарта така, както го бе оставил, със скръстени ръце, а месечината сипеше светлина върху голите му глезени. Изпълнен с грижа, бащата се върна на одъра си.

И пак дойде подир час, дойде и подир два часа, все надзърташе през малкото прозорче, виждаше там сред здрачевината изправения Сидхарта, озарен от светлината на месечината, от сиянието на звездите. И пак идваше всеки час, без да продума, надзърташе в стаята, виждаше сина си непоколебим, изпълни сърцето си с гняв, изпълни сърцето си с безпокойство, изпълни сърцето си с колебливост, изпълни го с мъка.

И пак отиде там през последния час от нощта, малко преди да се развидели, този път влезе в стаята, видя сина си да стои все така и той му се стори голям и непознат.

— Сидхарта — рече, — какво чакаш?

— Ти знаеш.

— Нима ще стоиш и чакаш така, докато настъпи ден, докато настъпи пладне, докато настъпи вечер?

— Ще стоя и ще чакам.

— Ще се умориш, Сидхарта.

— Ще се уморя.

— Ще заспиш, Сидхарта.

— Няма да заспя.

— Ще умреш, Сидхарта.

— Ще умра.

— Предпочиташ да умреш, но да не послушаш баща си?

— Сидхарта винаги е слушал своя баща.

— Тогава ще се откажеш ли от желанието си?

— Сидхарта ще стори това, което му каже неговият баща.

Първите проблясъци на деня проникнаха в стаята. Браминът видя, че коленете на Сидхарта леко потрепват. Но лицето на Сидхарта не потрепваше, далеч бе зареян погледът му. Разбра тогава бащата, че Сидхарта и сега вече не е при него и в родната си земя, че вече го е напуснал.

Бащата докосна рамото на Сидхарта.

— Ще идеш в гората — каза той — и ще станеш самана. Изпиташ ли блаженство в гората, върни се тук и ме научи на блаженство. Изпиташ ли разочарование, пак се върни и нека заедно принасяме жертви на боговете. Иди сега и целуни майка си, кажи й къде отиваш. За мен обаче е време да ида на реката за първото си свещено къпане.

Свали ръка от рамото на сина си и излезе. Когато се опита да пристъпи, Сидхарта се олюля. Сетне овладя крайниците си, стори нисък поклон на баща си и отиде при майка си, за да направи това, което му бе рекъл неговият баща.

Когато при първата светлина на деня закрачи бавно с изтръпналите си нозе, за да напусне все още смълчания град, при последната градска хижа се надигна сянка, която се бе спотаила там, и се присъедини към друмника — Говинда.

— Ти дойде — каза Сидхарта и се усмихна.

— Дойдох — отвърна Говинда.

[1] Брамин или браман (санскр.) — член на кастата на жреците в древноиндийското общество. — Б.пр. ↑

[2] В древноиндийската религиозна философия абсолютната субстанция, първоосновата на всичко съществуващо се нарича Брахман, а проявлението й в индивидуалното човешко съзнание — Атман. Тълкуван в друг аспект, Атман представлява „абсолютното съзнание, всеобщата душа“. — Б.пр. ↑

[3] Първичен бог на древните индийци. — Б.пр. ↑

При саманите

Привечер те настигнаха отшелниците, мършавите самани, и им предложиха да ги съпровождат и да им се подчиняват. Бяха приети.

Сидхарта подари дрехата си на един беден брамин, когото срещна по пътя. На тялото му не остана нищо друго освен бедрената препаска и наметката от парче плат с цвят на пръст. Хранеше се само веднъж на ден, и то все с неща, които не бяха готвени. Пости петнадесет дни. Пости двадесет и осем дни. Плътта по бедрата и страните му се стопи. От уголемените му очи заискриха жарки мечтания, дълги нокти израснаха по костеливите му пръсти, а брадата му се покри с остри, четинести косми. Леден ставаше погледът му, когато срещнеше жени; презрително се свиваха устните му, когато минеше през град, пълен с добре облечени люде. Виждаше как търговците търгуват, как богаташите ходят на лов, как опечалени близки оплакват свидния си мъртвец, как леките жени се предлагат, как лекарите се грижат за болните, как жреците определят деня за сеитба, как влюбените обичат, как майките кърмят рожбите си — но всичко това не си струваше да бъде обгърнато от погледа му, всичко лъжеше, всичко вонеше, всичко вонеше на лъжа, всичко само привидно показваше някакъв смисъл, щастие и красота, а всъщност беше все тлен. Горчив вкус имаше светът. Мъка бе животът.

Пред Сидхарта стоеше една цел, една-единствена цел: да се освободи от всичко, от жаждата, от желанията, от мечтите, от радостта и страданието. Да бъде мъртъв за самия себе си, да не бъде повече Аз, освободеното му сърце да намери покой, освободената от самия него мисъл да бъде готова за спохождане от чудото — ето това бе целта му. Когато цялото Аз бъдеше преодоляно и унищожено, когато в сърцето му замлъкнеше всеки ламтеж и всяка жажда, трябваше да се пробуди и Крайното, най-съкровеното в човешката същност, великата тайна, която вече не е Аз.

Безмълвен стоеше Сидхарта под косите лъчи на жаркото слънце, изгарящ от болка, изгарящ от жажда. Стоеше така, докато престана да чувства и болката, и жаждата. Стоеше безмълвен под дъжда, водата се стичаше по косите му и капеше по зъзнещите рамене, по зъзнещите бедра и нозе — така стоеше този покаяник, докато раменете и нозете му престанаха да зъзнат, докато замлъкнаха, докато притихнаха. Седеше безмълвен в плетеницата от тръни, кръв капеше от пламналата му кожа, гной бликаше от циреите му, а Сидхарта продължаваше да стои неподвижен, докато кръвта не спря да тече, докато нищо вече не се впиваше в него, докато нищо вече не го изгаряше.

Сидхарта седеше изправен и се учеше да пести дишането си, учеше се да живее с малко въздух, учеше се да прекратява дишането си. И както бе започнал с дишането, по-нататък той се научи да успокоява биенето на сърцето си, да намалява броя на ударите му, докато накрая те станаха съвсем малко и почти изчезнаха.

Най-старият сред саманите научи Сидхарта да се упражнява в самоотречение, да се упражнява в съзерцание по най-новите правила на саманите. Над бамбуковата гора прелиташе чапла — и Сидхарта приемаше чаплата в душата си, политаше над гори и планини като чапла, ядеше риба, гладуваше като чапла, гракаше като чапла, умираше като чапла. На пясъчния бряг лежеше мъртъв чакал — и душата на Сидхарта се вмъкваше в трупа му, превръщаше се в мъртъв чакал, лежеше на брега, подуваше се, вонеше, разлагаше се, разкъсваха го хиени, лешояди свличаха кожата му, превръщаше се в скелет, превръщаше се в прах, литваше из полята. И душата на Сидхарта се завръщаше, умряла, разложена, превърната в прах, вкусила мътното опиянение на кръговрата, зачакала жадно като ловец онази пролука, през която би могла да напусне кръговрата, в която би могъл да настъпи краят на причините, честитата вечност. Той умъртвяваше сетивата си, умъртвяваше спомена си, изпълзяваше от своето Аз в хиляди чужди образи, превръщаше се в животно, в мърша, в камък, в дърво, във вода и всеки път, когато се събудеше, отново намираше себе си, озарен от лъчите на слънцето или на месечината, превръщаше се отново в Аз, пак почваше да се носи в кръговрата, да усеща жажда, да преодолява жаждата, да усеща нова жажда.

Много неща научи при саманите Сидхарта, научи се да върви по много пътища, които отвеждаха надалеч от неговото Аз. Извървя пътя на самоотречението чрез болка, чрез драговолно страдание и превъзмогване на болката, на глада, на жаждата, на умората. Извървя пътя на самоотречението чрез съзерцание, чрез мислене, което освобождава сетивата от всякакви представи. Научи се да крачи по тези и по други пътища, хилядократно напуска своето Аз, часове и дни наред пребивавате в онова Не-Аз. Ала макар пътищата да отвеждаха вън от Аз-а, краят им все пак отново стигаше до него. И макар Сидхарта хиляди пъти да го напускаше и да пребиваваше в Нищото, да пребиваваше в животното, в камъка, неизбежно настъпваше завръщането, часът, в който той отново намираше себе си под слънчева или под лунна светлина, на сянка или под дъждовните струи, и пак ставаше Аз и Сидхарта, и пак изпитваше мъките на новия кръговрат.

Редом с него живееше Говинда, неговата сянка, крачеше по същите пътища, полагаше същите усилия. Те рядко си казваха нещо друго освен това, което изискваше служенето и упражненията им. Понякога обикаляха заедно селата, за да изпросят храна за себе си и за своите учители.

— Как мислиш, Говинда — рече при една такава обиколка Сидхарта, — как мислиш, дали сме се придвижили по-напред? Дали сме постигнали целите си?

Говинда отвърна:

— Научихме много, а и продължаваме да учим. Ти ще станеш велик самана, Сидхарта. Бързо усвои всяко упражнение, често и старите самани ти се възхищаваха. Светец ще станеш някой ден, о, Сидхарта.

А Сидхарта рече:

— Не мисля така, приятелю мой. Това, което до този ден съм научил при саманите, о, Говинда, бих могъл да науча по-бързо и по-лесно. Бих могъл да го науча в която и да е кръчма на покрайнините, сред леките жени, каруцарите и зароиграчите.

Говинда рече:

— Шегува се с мен Сидхарта. Как би могъл да се научиш на съзерцание, на задържане на дъха, на превъзмогване на глада и болката сред онези нещастници?

Съвсем тихо, сякаш говореше на себе си, Сидхарта рече:

— Какво е съзерцанието? Какво е напускането на тялото? Какво са постите? Какво е задържането на дъха? Всичко това е бягство от твоето Аз, всичко е краткотрайно отскубване от мъките на съществуването, всичко е краткотрайно упояване против болката и против безсмислието на живота. Същото това бягство, същото това краткотрайно упояване говедарят намира в хижата си, когато изпие няколко панички оризово вино или прекипяло кокосово мляко. Тогава той престава да усеща себе си, тогава престава да усеща болките на живота, тогава той намира краткотрайно упоение. Задрямал над паничката си оризово вино, той намира същото, което намират Сидхарта и Говинда, когато след дълго упражняване започнат да напускат тялото си и да пребивават извън своето Аз. Тъй е, о, Говинда.

Говинда рече:

— Говориш тъй, приятелю мой, но знаеш твърде добре, че нито Сидхарта е говедар, нито един самана може да бъде пияница. Онзи, който пие, наистина намира краткотрайно изплъзване и покой, но от това свое състояние той отново се завръща в стария си живот и не е станал по-мъдър, не е натрупал познание, не се е изкачил по-нависоко по стълбата.

А Сидхарта продума с усмивка:

— Не зная, никога не съм бил пияница. Но това, че аз, Сидхарта, намирам само краткотрайно упоение в своите упражнения и размисли и съм толкова далеч от мъдростта, от избавлението, колкото е и детето в майчината утроба — това го зная, о, Говинда, това го зная.

И друг един път, когато двамата с Говинда напуснаха гората и се запътиха към селото, за да изпросят малко храна за своите събратя и учители, Сидхарта заговори и рече:

— О, Говинда, наистина ли сме на прав път? Дали се приближаваме към избавлението? Или може би обикаляме в кръг — ние, които се надявахме да се изтръгнем от кръговрата?

Говинда рече:

— Много научихме до днес, Сидхарта, много предстои да научим. Ние не обикаляме в кръг, а вървим нагоре, кръгът е спирала, вече сме изкачили не едно стъпало.

И отвърна Сидхарта:

— Как мислиш, на колко ли години може да е най-старият сред нашите самани, нашият достопочтен учител?

Говинда рече:

— Трябва да е на около шестдесет години.

А Сидхарта:

— Изпълнил е шестдесет години, а още не е достигнал нирвана. Ще изпълни и седемдесет, и осемдесет, ние двамата също ще остареем и все ще се упражняваме, все ще постим, все ще се отдаваме на съзерцание. Никой обаче не ще достигне нирвана, нито той, нито ние. О, Говинда, мисля, че навярно сред всички самани няма ни един, които някога да достигне нирвана. Ще намерим утехи, ще намерим упоения, ще научим различни изкуства, с които да се залъгваме. Ала най-важното, пътя на пътищата, не ще намерим.

— Не изричай такива страховити слова, Сидхарта! — продума Говинда. — Как сред толкова учени люде, сред толкова брамини, сред толкова строги и достопочтени самани, сред толкова много търсещи, всеотдайни хора светци да няма ни един, който да намери пътя на пътищата?

Сидхарта обаче промълви с глас, в който имаше колкото тъга, толкова и присмех, промълви с тих, донякъде тъжен, донякъде насмешлив глас:

— Скоро, Говинда, твоят другар ще напусне тази саманска пътечка, по която толкова дълго вървя заедно с теб. Мъчи ме жажда, о, Говинда, а по този дълъг самански път жаждата ми никак не е намаляла. Винаги съм жадувал за познание, винаги съм бил преизпълнен с въпроси. Разпитвах брамините година след година, разпитвах свещените Веди година след година, разпитвах благочестивите самани година след година. Може би нищо нямаше да се промени, о, Говинда, може би всичко щеше да бъде пак толкова правилно и разумно, ако бях разпитвал папагала или шимпанзето. Дълго време ми бе нужно, о, Говинда, ала все не научавах това, което трябваше: че нищо не може да се научи! Онова, което наричаме учение, в действителност не съществува, тъй мисля аз. Едно знание съществува само, о, приятелю, и то е навред, то е в мен, в теб и във всяка вещ — това е Атман. Тъй че започвам да мисля: това знание няма по-зъл враг от стремежа към знанието, от ученето.

Тогава Говинда се спря насред пътя, вдигна ръце; и рече:

— Не плаши другаря си с такива приказки, о, Сидхарта! Да, тъй е — словата ти събуждат страх в моето сърце. Но помисли само: какво би останало от цялата святост на молитвите, какво би останало от цялото достолепие на браминското съсловие, какво би останало от цялата святост на саманите, ако нещата стояха така, както казваш ти, ако учението не съществуваше?! Какво, о, Сидхарта, какво би останало тогава от всичко, което наричаме свято, ценно, достолепно?!

И Говинда изрече едва чуто един стих, един стих от Упанишадите:

Който вглъбен, с просветлена душа се потапя в Атман,

безмерно блаженство навеки в сърцето му блика.

Сидхарта обаче мълчеше. Той размишляваше върху думите, които бе изрекъл Говинда, размишляваше върху тези думи чак до техния край.

„Наистина — размишляваше той със сведено чело, — наистина, какво ли би останало от всичко, което ни се струва свято? Какво остава? Кое е вечно?“ И все поклащаше глава.

Двамата младежи бяха прекарали около три години при саманите, бяха споделяли техните упражнения, когато един ден по най-различни заобиколи и пътища до тях достигна вест, мълва, легенда: появил се бил някой, когото наричали Гаутама, Възвишения, Буда, и той бил превъзмогнал в себе си мъката на света, бил спрял колелото на преражданията. Кръстосвал страната, обкръжен от своите ученици, и проповядвал; нямал ни имот, ни родина, ни жена, носел жълтата дреха на отшелниците, ала челото му било ясно и просветлено, а брамини и князе се прекланяли пред него и му ставали ученици.

Тази легенда, тази мълва, тази приказка отекваше с непознат звън и излъчваше навред някакъв нов аромат — в градовете за нея говореха брамините, в гората — саманите, в ушите на младежите отвсякъде кънтеше името на Гаутама, на Буда, и те научаваха за него и добри, и хулни неща, и възхвали, и подигравки.

Както по време на чума в някоя страна се разнася вестта, че се е появил човек, мъдрец, учен, чието слово и дихание са достатъчни да излекуват всеки, който страда от страшната болест, и както тази вест прекосява страната и всеки заговорва за нея, всеки вярва или се съмнява, мнозина обаче тозчас поемат на път, за да идат при мъдреца, при лечителя — така прекоси страната и онази легенда, онази забулена в мъгла легенда за Гаутама, за Буда, за мъдреца от рода на Сакиите. Било му присъщо най-висше познание, казваха поклонниците, спомнял си за някогашния свой живот, бил достигнал нирвана и никога не се връщал пак в кръговрата, никога не се потапял в мътния поток на преобразяванията в други неща. За него се носеха приказни и най-невероятни слухове — извършил бил чудеса, надвил сатаната, разговарял с боговете. Ала враговете му и неверниците говореха, че този Гаутама не бил нищо друго освен празен изкусител, който прекарвал дните си в леност, презирал жертвоприношенията, не бил достатъчно учен и не познавал ни упражняването, ни самоизтезанието.

Сладостно звучеше легендата за Буда, очарование струеше от нейните думи. Та светът бе болен, животът трудно се понасяше — и ето че тук сякаш бликаше извор, сякаш ехтеше апостолски зов, изпълнен с утеха, с нежност, с благородство. Навсякъде, навсякъде из земите на Индия, където стигнеше мълвата за Буда, младежите внимателно се заслушваха, усещаха копнеж, усещаха надежда и всеки друмник и чужденец бе винаги добре приет сред браминските синове по градове и села, ако носеше вест за него, Възвишения, мъдреца от рода на Сакиите.

Легендата стигна и до саманите в гората, и до Сидхарта, и до Говинда, стигна бавно, на капки, натежали от надежди и съмнения. За нея говореха малко, защото най-старият сред саманите се дразнеше от тази легенда — бе научил, че оня Буда някога бил отшелник и живеел в гората, сетне обаче се върнал към леността и светските радости, затова не искаше и да чуе за Гаутама.

— О, Сидхарта — рече веднъж Говинда на своя другар, — днес бях в селото и един брамин ме покани да вляза в дома му, където заварих някакъв брамински син от Магада, и той е виждал Буда със собствените си очи и е слушал неговата проповед. Ще ти призная, че дъхът просто преряза гърдите ми и си рекох: дано и аз, дано и ние двамата, Сидхарта и аз, изживеем часа, в който ще чуем думите на този човек, постигнал съвършенство! Кажи, приятелю, не искаш ли да идем там и да чуем проповедта от устата на Буда?

Сидхарта рече:

— О, Говинда, винаги съм мислил, че Говинда ще остане при саманите, винаги съм смятал, че неговата цел е дори на шестдесет и седемдесет години пак да се занимава със същите изкуства и упражнения, които отличават един самана. Но ето че твърде малко съм познавал Говинда, твърде малко съм знаел за сърцето му. Ето че ти, любими, искаш да поемеш по нова пътека и да отидеш там, където Буда проповядва учението си.

Говинда рече:

— Ти обичаш да се шегуваш. Е какво, шегувай се, Сидхарта! Не се ли пробужда и в теб влечението, не се ли пробужда и в теб желанието да чуеш това учение? Не ми ли каза сам преди време, че няма дълго да вървиш по пътя на саманите?

Усмихна се Сидхарта така, както той умееше да се усмихва, гласът му придоби тъжен и заедно с това подигравателен оттенък и рече:

— Така е, Говинда, така е, както го каза, добре си спомняш всичко. Дано си спомниш и нещо друго, което си чувал пак от мен — че ученията и ученето ме изпълват със съмнение и умора и че е малка вярата ми в думи, които стигат до нас, произнесени от някакви учители. Но тъй да бъде, скъпи, готов съм да изслушам онова учение… макар в себе си да смятам, че ние двамата вече сме вкусили от неговия най-добър плод.

Говинда рече:

— Възрадва сърцето ми твоята готовност. Ала кажи ми, как е възможно това? Как е възможно да знаем вкуса на най-добрия плод от учението на Гаутама, преди още да сме го изслушали?

Сидхарта рече:

— Нека се наслаждаваме на този плод и да изчакаме другото, о, Говинда! Знай само, че плодът, за който още сега трябва да сме благодарни на Гаутама, се състои в това, че ни призовава да напуснем саманите! Дали ще ни даде и нещо друго, нещо по-добро… о, приятелю, нека изчакаме всичко със спокойствие в сърцата.

Същия ден Сидхарта откри на най-стария сред саманите, че е решил да го напусне. Откри му го с благопристойност и скромност, както подобава на по-младия, на ученика. Най-старият сред саманите обаче изпадна в ярост, задето двамата младежи искаха да го напуснат, заприказва на висок глас и заизрича груби, ругателни думи.

Говинда се изплаши и стъписа, ала Сидхарта сведе устни към ухото на Говинда и му пошепна:

— Сега ще покажа на стареца, че при него все пак съм научил нещо.

И като застана близо до учителя и се съсредоточи, той улови погледа му със своите очи, усмири стария, накара го да замълчи, отне му волята, подчини го на своята воля, заповяда му безгласно да върши всичко, което той поиска от него. Старият човек занемя, погледът му се вцепени, волята му отпадна, ръцете му провиснаха, обзе го немощ и той се подчини на магията на Сидхарта. А мислите на Сидхарта държаха в своята власт най-стария самана и той трябваше да върши всичко, което му повеляваха те. Така се поклони няколко пъти, направи няколко благославящи жеста, изрече със запъване едно пожелание за добър път. А младежите отвърнаха с благодарност на поклоните, отвърнаха на пожеланието и като поздравиха, си заминаха.

Както вървяха, Говинда рече:

— О, Сидхарта, при саманите ти си научил повече, отколкото сам предполагах. Трудно е, много е трудно да омагьосаш един стар самана. Наистина, ако беше останал там, не след дълго щеше да се научиш да ходиш по водата.

— Не искам да ходя по водата — каза Сидхарта. — Нека тези изкуства останат за старите самани.

Гаутама

Всяко дете в града Савати знаеше името на Възвишения Буда, всяка къща бе готова да напълни паничката за милостиня на Гаутамовите ученици, прекрачили прага с мълчалива молба. Недалеч от града се намираше най-любимото място на Гаутама, горичката Йетавана, която богатият търговец Анатапиндика, предан поклонник на Възвишения, бе подарил на него и спътниците му.

Към това място бяха насочвали всички разкази и отговори, стигнали до ушите на двамата млади отшелници, търсещи Гаутама. Щом дойдоха в Савати, още в първата къща, пред чийто праг застанаха с молба, им бе предложена храна и те приеха храната, а Сидхарта попита жената, която им я поднесе:

— С радост, милостива жено, бихме узнали къде пребивава сега Буда, най-достолепният сред нас, защото сме двама самани от гората и сме дошли тук, за да зърнем него, съвършения, и да чуем учението от устата му.

Жената рече:

— Попаднали сте там, където трябва, о, самани от гората. В Йетавана, в градината на Анатапиндика се намира сега Възвишения. Там можете да прекарате нощта и вие, друмници, защото има достатъчно място за безбройните люде, които прииждат тук, за да чуят неговото учение от устата му.

Възрадва се тогава Говинда и рече:

— Тогава сме достигнали целта си и нашият път свършва! Ала кажи ни, майко на друмниците, познаваш ли него, Буда, виждали ли са го очите ти?

— Много пъти очите ми са виждали Възвишения. През много дни са го виждали да крачи безмълвно по улиците, загърнат в жълтата си дреха, така безмълвно, както застава пред прага на някой дом, за да поднесе паничката си за милостиня, за да поеме напълнената паничка.

Прехласнат слушаше Говинда и искаше още много да разпитва и да узнае. Ала Сидхарта го подкани да продължат пътя си. Двамата благодариха, тръгнаха и не стана нужда да питат за пътя, тъй като немалко друмници, а също и монаси от обкръжението на Гаутама се бяха отправили към Йетавана. И когато късно вечерта сами пристигнаха, те завариха там непресекваща шумна върволица от хора, които търсеха и намираха подслон. Двамата самани, свикнали на живота в гората, бързо и безшумно откриха едно кътче и за себе си, за да отпочинат там до сутринта.

Слънцето изгря и те твърде се изненадаха, когато видяха колко много хора, вярващи и любопитни, бяха пренощували тук. По всички пътеки в прекрасната горичка крачеха монаси в жълти одежди, седяха тук и там под дърветата, отдадени на съзерцание или на религиозен разговор; сенчестите градини сякаш бяха град, пълен с хора, който гъмжеше като кошер. Повечето монаси се отправиха с паничките си за града, за да измолят там храна за обеда, единственото им ядене през целия ден. Самият Буда, Сияйния, събираше всяка сутрин милостинята си.

Съзря го Сидхарта и тозчас го позна, сякаш някакъв бог му го бе посочил. Съзря го да крачи безмълвно, като обикновен човек, в жълта дреха, с паничка за милостиня в ръка.

— Погледни! — тихо рече Сидхарта на Говинда. — Ето този е Буда.

Говинда внимателно се взря в монаха с жълтата дреха, който по нищо не се различаваше от стотиците монаси наоколо. И скоро Говинда също го позна: това бе той. Двамата го последваха и не го изпускаха от очи.

Буда смирено вървеше по пътя си, вглъбен в мисли, кроткото му лице не бе нито весело, нито тъжно, той сякаш тихо се усмихваше в себе си. С прикрита усмивка, кротко, спокойно, подобно на здраво дете, Буда вървеше, носеше одеждата си и поставяше крак пред крак като всички негови монаси, по точно определен начин. Ала лицето и крачките му, кротко сведеният му поглед, кротко отпуснатата му ръка, а и всеки пръст на кротко отпуснатата му ръка излъчваха мир, излъчваха съвършенство, не търсеха нищо, не подражаваха на нищо, дишаха мирно, обзети от неповяхващ покой, от непомръкваща светлина, от вечен мир.

Тъй крачеше Гаутама към града, за да събира милостиня, и двамата самани го познаха единствено по съвършенството на неговото спокойствие, по смирението на неговия лик, в който нямаше ни следа от търсене, желание, подражание, усилие, а имаше само светлина и мир.

— Днес ще чуем неговото учение от устата му — рече Говинда.

Сидхарта не каза нищо. Не изпитваше кой знае какъв интерес към учението, не вярваше, че то ще му донесе нещо ново, понеже както той, така и Говинда вече бяха слушали за същината на учението на Буда, макар само от други хора. Но се вгледа внимателно в главата на Гаутама, в раменете му, в нозете му, в неговата кротко отпусната ръка и му се стори, че и последната частица от всеки пръст на тази ръка представлява учение, че от нея говори, диша, ухае, сияе истината. Този човек, този Буда бе истински дори в движенията на последния си пръст. Този човек бе светец. Сидхарта никога не бе почитал някого толкова много, никога не бе обичал някого повече от този човек.

Двамата вървяха подир Буда чак до града и после се върнаха мълчаливо, защото и те самите възнамеряваха да се въздържат от храна през този ден. Видяха Гаутама да се връща, видяха го да се храни сред своите ученици — това, което изяде, едва ли би заситило птичка — и го видяха да се оттегля под сянката на манговите дървета.

А вечерта, когато горещината намаля и всички пак се оживиха и почнаха да се събират, те чуха проповедта на Буда. Чуха гласа му, който също бе съвършен, бе изпълнен със съвършено спокойствие, с мир. Гаутама проповядваше за страданието, за произхода на страданието, за пътя, по който то може да бъде отстранено. Спокойно и ясно течеше кротката му реч. Животът бе страдание, светът бе пълен с мъка, ала избавление от мъката съществуваше: избавление спохождаше онзи, който поеме по пътя на Буда. С мек, ала уверен глас говореше Възвишения за четирите основни принципа, за пътеката с осем разклонения, търпеливо вървеше той по познатия му път на учението, на примерите, на повторенията, ясно и кротко трептеше гласът му над слушателите — като светлина, като звезден небосвод.

Когато Буда — нощта вече се бе спуснала — спря да говори, към него пристъпиха неколцина странници и помолиха да ги приеме в обкръжението си, поискаха да се приобщят към учението му. Прие ги Гаутама и им рече:

— Ето това е учението, вие го чухте. Приобщете се към него и вървете в святост, за да сложите край на всички страдания.

Изведнъж и стеснителният Говинда пристъпи напред и рече:

— И аз искам да се приобщя към Възвишения и неговото учение — после помоли да бъде приет сред учениците и бе приет.

Веднага след като Буда се бе оттеглил за нощния си покой, Говинда се обърна към Сидхарта и разпалено му заговори:

— Сидхарта, не ми подобава да ти отправям упреци. И двамата изслушахме Възвишения, и двамата чухме неговото учение. Говинда чу учението и се приобщи към него. Но не искаш ли и ти да вървиш по този път на избавлението, скъпи? Защо се колебаеш, защо още чакаш?

Като чу думите на Говинда, Сидхарта сякаш се сепна от някакъв сън. Той дълго се взираше в лицето на Говинда. После рече с тих глас, в който нямаше присмех:

— Говинда, приятелю, ти направи своята крачка, ти избра своя път. Винаги си бил мой другар, о, Говинда, винаги си вървял на крачка подир мен. Често си мислех: „Няма ли Говинда сам да направи някога една крачка без мен, воден от повелята на собствената си душа?“ И ето, сега ти си вече мъж и сам избираш своя път. Дано го извървиш докрай, приятелю мой! Дано те споходи избавлението!

Говинда, който все още не разбираше съвсем ясно всичко, нетърпеливо повтори своя въпрос:

— Но кажи, моля те, любими! Кажи ми, че и ти — нима може да бъде иначе! — че и ти, мъдри приятелю, също ще се приобщиш към възвишения Буда!

Сидхарта положи ръка върху рамото на Говинда:

— Ти не чу благословията ми, о, Говинда. Ще повторя: дано извървиш докрай този път! Дано те споходи избавлението!

В този миг Говинда разбра, че другарят му го е напуснал, и от очите му рукнаха сълзи.

— Сидхарта! — проплака той.

Сидхарта се обърна към него приятелски:

— Недей забравя, Говинда, че вече си сред саманите на Буда! Ти се отрече от отечество и родители, от потекло и имот, отрече се от собствената си воля, отрече се от приятелството. Учението иска това, Възвишения го иска. Поиска го и ти самият. Утре, о, Говинда, аз ще те напусна.

Още дълго бродиха двамата другари из горичката, дълго лежаха, а сънят все не идваше. Говинда отново и отново караше приятеля си да му каже защо не иска да се приобщи към учението на Гаутама, каква грешка съзира в това учение. Ала Сидхарта всеки път отклоняваше въпроса му и казваше:

— Стига, Говинда! Учението на Възвишения е много вярно, как мога да съзирам в него грешка?

Рано призори през градината мина един от последователите на Буда, един от най-старите негови монаси, и извика при себе си всички, които се бяха приобщили към учението предната вечер, за да ги облече в жълти одежди и да ги запознае с новите им задължения. Тогава Говинда прегърна още веднъж другаря на своята младост, после се откъсна от него и се присъедини към новоприетите.

А Сидхарта закрачи из горичката, потънал в размисъл.

Внезапно той срещна Гаутама, Възвишения, и когато го поздрави с голяма почит и забеляза, че погледът на Буда е преизпълнен от доброта и кротост, младежът събра кураж и помоли достолепния човек за позволението да поговори с него. Възвишения му даде това позволение, като кимна с глава.

Сидхарта рече:

— Вчера, о, Възвишени, бях честит да чуя чудотворното ти учение. Дълъг път изминах заедно с приятеля си, за да изслушам това учение. И сега другарят ми остава сред учениците ти, той се приобщи към теб. Аз обаче отново ще бъда отшелник.

— Свободен си да го сториш — кротко рече достопочтеният Буда.

— Твърде дръзки са словата ми — продължи Сидхарта, — ала не искам да напусна Възвишения, без да съм споделил искрено с него своите мисли. Ще ме слушаш ли още само миг, о, Достолепни?

Буда кимна мълчаливо.

Сидхарта рече:

— Учението ти, о, Възвишени, ме възхити най-вече с едно. Всичко в него е ясно до съвършенство, всичко в него е доказано; ти представяш света като съвършена верига, която никога и никъде не прекъсва, като вечна верига, съставена от причини и въздействия. Никога всичко това не е виждано така ясно, никога то не е изобразявано така неоспоримо; и истина е, че сърцето на всеки брамин трябва да затупти по-силно, когато види света през твоето учение и го види като съвършено единство, без никакви празноти, прозрачен като кристал, неподвластен на случайността, неподвластен на боговете. Да оставим настрана дали този свят е добър, или лош, дали животът в него носи страдание, или радост, кой знае, може би това не е съществено… но единството на света, взаимната обвързаност на всички неща, обхващането на великото и малкото от един и същ поток, от една и съща закономерност на причините, на зараждането и на смъртта — всичко това сияе ярко във възвишеното ти учение, о, съвършени Буда! Ала дори и според твоето учение това единство, тази последователност на всички неща на едно място все пак е прекъсната и през някаква малка пролука в този единен свят все пак нахлува нещо чуждо, нещо непознато, нещо, което по-рано не е съществувало, което нито може да бъде посочено, нито доказано: това е твоето учение за превъзмогването на света, за избавлението. Но тази малка пролука, това незначително прекъсване все пак е достатъчно, за да разруши и отново да премахне цялата вечна и единна закономерност на света. Прости ми, задето изричам такова възражение.

Гаутама го бе изслушал, без да отрони нито дума, без да трепне. С добродушния си, внимателен и ясен глас той, Съвършения, сега изрече:

— Хвала на теб, о, брамински сине, че не само си чул учението, но и така дълбоко си мислил върху него. Открил си в него пролука, намерил си грешка. Би могъл да помислиш още по този въпрос. Искам само да те предупредя, жадни за знание човече, да се пазиш от гъсталака на мненията и от спора за думите. Мненията нямат никаква стойност, те могат да бъдат добри или лоши, мъдри или глупави, всеки може да се придържа към тях или да ги отхвърля. Но учението, което чу от мен, не е някакво мнение и неговата цел не се състои в разясняването на света за любознателните. Не, целта му е друга, целта му е избавление от страданието. Тъкмо това проповядва Гаутама, а не нещо друго.

— Не се гневи на думите ми, о, Възвишени! — рече младежът. — Казах ти всичко не за да влизам в спор с теб, в спор за думите. Ти наистина си прав, мненията нямат голяма стойност. Но нека ти кажа още само това: ни за миг не съм се съмнявал в теб. Ни за миг не съм се съмнявал, че си Буда, че си постигнал целта, най-върховната цел, към която са поели хиляди и хиляди брамини и брамински синове. Намерил си избавлението от смъртта. Намерил си го чрез собственото си търсене, по собствен път, чрез съзерцание, чрез вглъбяване, чрез познание, чрез просветление. Но не си го намерил чрез учение! О, достопочтени, ти никому не би могъл да кажеш чрез словата и учението си какво си почувствал в часа на своето просветление! Много неща се съдържат в учението на просветления Буда, мнозина учи то да водят порядъчен живот и да обръщат гръб на злото. Ала това тъй ясно, тъй възвишено учение все пак не съдържа едно нещо: не съдържа тайнството на онова, което Възвишения сам е изживял, единствен сред стотиците хиляди. Именно за него си мислех, именно него открих, докато слушах да проповядваш учението си. Именно то ме кара да продължа странстването си: не за да диря някакво друго, по-добро учение (та аз знам, че такова не съществува), а за да напусна всякакви учения и всякакви учители и сам да постигна целта си — или да умра. Ала в мислите си често ще се връщам към този ден, о, Възвишени, и към този час, в който очите ми видяха един светец.

Очите на Буда гледаха смирено към земята, смирено, със съвършено спокойствие сияеше непроницаемото му лице.

— Дано твоите мисли не се окажат заблуждения! — бавно изрече Възвишения. — Дано стигнеш до целта си! Но кажи ми все пак: видя ли орляка на саманите ми, на множеството мои братя, които се приобщиха към учението? Нима смяташ, о, чужденецо, нима смяташ, че всички те биха се чувствали по-добре, ако се разделят с учението и се върнат в светския, изпълнен с поквара живот?

— Подобна мисъл е далеч от мен! — възкликна Сидхарта. — Нека всички останат при учението, нека стигнат целта си! Не ми подобава да съдя за живота на другите. Само за себе си, единствено за себе си трябва да съдя, да избирам, да отхвърлям. Избавление от своето Аз търсим ние, саманите, о, Възвишени. А ако бях един от учениците ти, страхувам се, че моето Аз само привидно, само лъжовно ще намери покой и избавление, а всъщност ще продължи да живее и расте, защото тогава бих превърнал в свое Аз учението, любовта си към теб, общността на монасите!

С лека усмивка, с голяма яснота и дружелюбност Гаутама погледна чужденеца в очите и се сбогува с едва забележим жест.

— Мъдър си, о, самана — рече Възвишения. — Мъдро говориш, приятелю мой. Пази се от прекалено голямата Мъдрост!

И отмина Буда, а неговият поглед и леката му усмивка се врязаха завинаги в паметта на Сидхарта.

„Никога досега не съм виждал човек, който така да гледа и да се усмихва, да седи и да крачи — мислеше си той. — И аз бих искал да мога така да гледам и да се усмихвам, да седя и да крача, така волно, така достолепно, така потайно, така открито, така детински и тайнствено. Така гледа и крачи само човек, който е проникнал до дъното на своята същност. Е добре, и аз ще се опитам да проникна до дъното на моята същност.

Видях човек — мислеше си Сидхарта, — единствения човек, пред когото трябваше да сведа очи. Пред никого вече не искам да свеждам очи, пред никого. Нито едно учение не би могло вече да ме примами, след като не ме примами учението на този човек.

Ограби ме Буда — мислеше си Сидхарта, — ограби ме той, но в много по-голяма мяра ме дари. Ограби ме, защото ми отне другаря, същия, който вярваше в мен и който сега вярва в него, който беше моя сянка, а сега е сянка на Гаутама. Но ме дари със Сидхарта, със самия мен.“

Пробуждане

Когато Сидхарта напусна горичката, в която остана Буда, Съвършения, в която остана Говинда, почувства, че в тази горичка зад гърба му остава и досегашният му живот и той се разделя с него. Това чувство го изпълни съвсем и занимаваше мислите му, докато бавно се отдалечаваше. Размишляваше вглъбен, спускаше се като през някаква дълбока вода чак до дъното на чувството, дотам, където се спотайват причините, защото му се струваше, че в откриването на причините е същината на мисленето и само чрез него чувствата се превръщат в познания и не се загубват, а стават част от човешката същност и започват да излъчват онова, което се намира в тях.

Тъй размишляваше Сидхарта, докато бавно се отдалечаваше. Установи, че вече не е младеж, а е станал мъж. Установи, че нещо го е напуснало така, както змията бива напусната от старата си кожа, че в него вече отсъства нещо, което го бе съпровождало през цялата му младост и му бе принадлежало: желанието да има учители и да слуша учения. Напуснал бе и последния учител, който бе срещнал по пътя си, и макар това да беше светец, да беше Буда — видял се бе принуден да се раздели с него, не бе могъл да приеме учението му.

Замислен, Сидхарта още повече забави крачките си и се запита:

— Но кое е онова, което искаше да узнаеш от различните учения и учители и на което те, макар че дълго те учиха, не можаха да те научат?

И сам си отговори:

— Моето Аз беше онова, чийто смисъл, чиято същност исках да узная. Моето Аз беше онова, от което исках да се отърва, което исках да превъзмогна. Ала не съумях да го превъзмогна, а само можах да го заблудя, да избягам, да се скрия от него. Наистина нищо на този свят не е занимавало мислите ми толкова много, колкото моето Аз, колкото загадката, че живея, че съществувам като нещо отделно и различно от останалите, че съм Сидхарта! И за нищо на този свят не знам по-малко, отколкото за самия себе си, за Сидхарта!

И както вървеше бавно, потънал в размисъл, той внезапно спря, завладян от тази мисъл, от нея тозчас се роди друга, нова мисъл, тя бе следната:

— За това, че не зная нищо за себе си, че за мен Сидхарта винаги е бил и си е останал чужд и непознат, съществува причина, една-единствена причина: аз се страхувах от себе си, бягах от себе си! Търсех Атман, търсех Брахман, бях склонен да разбия на парчета своето Аз и да сваля от него цялата му обвивка, за да намеря в непознатата му вътрешност сърцевината на всички обвивки, да намеря Атман, живота, божественото, Крайното. При това обаче сам загубих себе си.

Сидхарта отвори очи и се озърна наоколо, лицето му се озари от усмивка и едно дълбоко чувство на пробуждане от дълъг сън го прониза чак до пръстите на нозете му. И веднага след това той отново закрачи бързо по пътя си като човек, който знае какво има да върши.

— О, сега Сидхарта вече няма да ми се изплъзне! — пое си дълбоко дъх той. — Никога вече не искам да свързвам мислите и живота си с Атман и със страданието на света. Вече няма да се погубвам и да се разкъсвам на парчета, за да търся под развалините някаква тайна. Не ще ме учат вече нито Йогаведа, нито Атхарваведа, нито отшелниците, нито някакво учение. Ще се уча сам от себе си, сам на себе си ще бъда ученик, за да се опозная — аз, тайната, назована Сидхарта.

Огледа се наоколо така, сякаш виждаше света за първи път. Красив бе светът, пъстър бе светът, странен и загадъчен бе светът! Имаше в него и синьо, и жълто, и зелено, носеха се небесни простори и реки, спотайваха се гори и планини, всичко бе красиво, всичко бе загадъчно и магично, а в центъра му се намираше той, пробудилият се Сидхарта, отправил се на път към себе си. Всички тези зелени и сини цветове, всички тези реки и гори за пръв път проникваха в Сидхарта чрез погледа му, преставаха да бъдат магия на Мара[1], преставаха да бъдат илюзия на Майя[2], преставаха да бъдат безсмислено и случайно многообразие на земните явления, към които дълбокомисленият брамин се отнася с пренебрежение, защото за него многообразието няма стойност, той търси единството. Синевата бе синева, реката бе река и макар не в синевата и реката, а в самия Сидхарта да живееше неповторимото, божественото начало, все пак тъкмо божеството бе пожелало тук да бъде жълто, там — синьо, тук да бъде небе, там — гора или Сидхарта. Смисълът и същността не се намираха някъде отвъд нещата, а бяха в тях, във всичко.

„Колко глух и сляп съм бил! — мислеше си той и крачеше бързо. — Ако някой чете нещо написано, чийто смисъл иска да открие, той не пренебрегва знаците и буквите, не ги нарича заблуда, случайност и излишна обвивка, а ги чете, изследва ги и ги обича, буква по буква. А аз искам да прочета книгата на света и книгата на собствената си същност, но подведен от един предполагаем смисъл, пренебрегнах знаците и буквите, нарекох света на явленията заблуда, нарекох взора си и езика си случайни и излишни явления. Не, това вече е минало, аз наистина се пробудих и едва днес се родих.“

И щом тази мисъл осени Сидхарта, той отново спря, и то така внезапно, сякаш на пътя му бе изпълзяла змия.

Защото внезапно му се бе прояснило и нещо друго: той, който наистина се бе пробудил и бе като новороден, трябваше да започне живота си отново, и то от самото начало. Когато същата тази сутрин бе напуснал горичката Йетавана, горичката на Възвишения, в момент на пробуждане, поел вече на път към себе си, той бе решил след годините на своето отшелничество да се завърне в родните си места, при баща си, и това бе му се струвало естествено и понятно. Сега обаче, едва в този миг, в който спря, сякаш на пътя му бе изпълзяла змия, той се пробуди и за още нещо: „Вече не съм този, който бях, вече не съм отшелник, вече не съм жрец, вече не съм брамин. Какво тогава да търся вкъщи, при баща си? Да уча? Да принасям жертви? Да прекарвам дните си в съзерцание? Всичко това вече е минало, пътят ми не води към него.“

Сидхарта спря неподвижен и в разстояние само на един миг, колкото да си поеме дъх, в сърцето му пропълзя мраз, той усети как сърцето му зъзне в гърдите като малко животно, като птица или зайче, защото разбра, че е съвсем сам. Години наред не бе имал родина, но не беше го чувствал. Сега го чувстваше. Никога, дори при най-дълбокото си вглъбяване, той не бе забравял, че е син на своя баща, че е брамин от знатно потекло, че е жрец. Сега вече беше само Сидхарта, пробуденият Сидхарта и нищо повече.

Пое дълбоко дъх, за миг го облазиха студени тръпки и той потрепера. Никой не бе толкова сам, колкото беше той: никой благородник, който не принадлежеше към благородниците, никой занаятчия, който не принадлежеше към занаятчиите и само намираше подслон при тях, споделяше живота им, говореше езика им; никой брамин, който не се числеше към брамините и не живееше с тях; никой скитник, който не намираше прибежище сред саманите, дори най-забравеният отшелник вдън гората не беше така сам, и той бе свързан с всичко наоколо, и той принадлежеше на определено съсловие, което за него бе родина. Говинда бе станал монах и хиляди други монаси бяха негови братя, носеха същите дрехи, имаха същата вяра, говореха същия език. Но къде бе неговото място, мястото на Сидхарта? Чий живот би могъл да сподели той? Чий език би могъл да говори?

От този миг, в който светът край него се стапяше, в който той беше сам като звезда на небосвода, от този миг на мраз и колебание изплува Сидхарта и неговото Аз стана по-мощно откогато и да било. Той почувства: това бе последната тръпка на пробуждането, последната конвулсия на раждането. И тозчас отново закрачи по пътя, вървежът му ставаше все по-бърз и по-нетърпелив, но краката му вече не го носеха към родния дом, не го носеха към баща му, не го носеха вече назад.

[1] Древноиндийски бог на греховното и смъртта. — Б.пр. ↑

[2] Според Ригведа — първоначалната материя, от която боговете изграждат света. В браминската епоха тя започва да означава привидност, измамна илюзия, която хората вземат за действителност. — Б.пр. ↑

Втора част

На Вилхелм Гундерт, моя братовчед в Япония

Камала

На всяка крачка от пътя си Сидхарта научаваше нови неща, защото светът бе променен и сърцето му — очаровано. Виждаше как слънцето изгрява над гористата планина и как залязва над обраслия с палми бряг. Виждаше нощем разположението на звездите по небосвода, а лунният сърп плуваше като ладия из синевата. Виждаше дървета, звезди, животни, облаци, дъги, канари, бурени, цветя, потоци и реки, утринния блясък на росата по храстите, далечни високи планини, сини и бели, чуваше да пеят птици, да жужат пчели, а вятърът повяваше над оризовите поля. Всичко това, което се разкриваше в безброй образи, в безкрайна пъстрота, винаги бе съществувало, слънцето и луната винаги бяха излъчвали своята светлина, реките винаги се бяха плискали, пчелите винаги бяха жужали — ала по-рано всички тези неща не бяха за Сидхарта нищо друго освен мимолетно, лъжовно було пред взора му и той го бе съзерцавал с недоверие, възприемал го бе като нещо, което съществува единствено за да бъде прониквано и унищожавано от мисълта, тъй като не беше същност, тъй като същността се намираше отвъд видимото. Сега обаче освободеният му взор беше отсам видимото, той го виждаше и разпознаваше, търсеше своето място в този свят, не търсеше същността, нямаше за цел онова, което се намираше отвъд. Красив бе светът, когато човек го наблюдаваше просто така, без да търси нищо, с обикновени, детски очи. Красиви бяха луната и звездите, красиви бяха потокът и брегът, гората и зъберът, козата и бръмбарът, цветето и пеперудата. Красиво и приятно бе да бродиш из света като току-що пробудено дете, със сърце, разкрехнато за всичко, което се намираше наоколо, без никакво подозрение. Другояче жареха главата слънчевите лъчи, другояче разливаше своята прохлада сенчестата гора, друг бе вкусът на потока и водоема, на тиквата и банана. Кратки бяха дните, кратки бяха нощите, всеки час отминаваше бързо като платно върху морската шир, под което се носи кораб, пълен със скъпоценности, пълен с радости. Сидхарта виждаше как някакво маймунско стадо скача из високия свод, образуван от дърветата, там горе в короните им, и чуваше дивите му, алчни крясъци. Сидхарта виждаше как овенът гони овцата и й се възкачва. Той виждаше как щуката, тласкана от вечерен глад, преследва в езерото, обрасло с тръстика, плахо забързаните, потрепващи и проблясващи сонмове от рибки, които изскачаха в страха си от водата, а от водните талази, които разплискваше необузданият хищник, неудържимо струеше страст и мощ.

Всичко това бе съществувало винаги, но той не беше го забелязвал; той не бе съществувал редом с него. Сега обаче съществуваше, сега бе част от него. Светлина и сянка минаваха през погледа му, звезди и луна минаваха през сърцето му.

Сидхарта си припомни пътем всичко онова, което се бе случило в горичката Йетавана, за учението, което бе чул там, за божествения Буда, за раздялата с Говинда, за разговора си с Възвишения. Отново си спомни за онези свои думи, които бе казал на Възвишения, за всяка от тях поотделно, и установи с почуда, че е изрекъл неща, които тогава всъщност не е могъл да знае. Онова, което бе казал на Гаутама — че истинската ценност, истинската тайна, която притежава той, Буда, не е учението, а неизразимото чувство, осенило го в часа на неговото просветление, тъкмо то го бе накарало да тръгне на път, за да го изживее, тъкмо него започваше вече да изживява. Сега той трябваше да изживее сам себе си. Наистина отдавна бе съзнавал, че неговата собствена същност е Атман, вечна като самия Брахман. Ала никога досега не бе намирал наистина тази същност, защото всеки път бе искал да я улови с мрежата на мисълта. Сигурно беше, че тялото е нещо различно от същността, това можеше да се каже и за играта на сетивата — но тази същност не се заключаваше и в мисленето, в разума, в усвоената чрез учение мъдрост, в усвоеното чрез учение изкуство да се правят изводи и от досегашни размисли да се плетат нови. Не, и този свят на мислите се намираше все още отсам, а умъртвяването на случайното Аз на сетивата и угояването в замяна на това на случайното Аз на мислите и науките не водеше до никаква цел. И едното, и другото, и мислите, и сетивата, бяха нещо хубаво, и зад двете се криеше крайният смисъл, и двете трябваше да се изслушат, и с двете трябваше да се играе, те не биваше нито да се пренебрегват, нито да се надценяват, и в двете трябваше да се доловят тайнствените гласове на най-съкровените глъбини. Не искаше да се стреми към нищо друго освен към онова, към което го караше да се стреми гласът, не искаше да се спира на никое друго място освен там, където го насочваше гласът. Защо Гаутама бе седнал някога, в часа на часовете, под дървото бо[1], където го бе споходило просветлението? Той беше чул глас, един глас в собственото си сърце, който му бе повелил да подири отмора под това дърво, и не бе предпочел самоизтезанията, жертвоприношенията, свещените къпания и молитвите, не бе предпочел яденето или пиенето, нито спането и сънищата, а се бе подчинил на гласа. Да се подчиняваш тъй не на някаква повеля отвън, а на гласа, да имаш такава готовност — това беше хубаво, това беше необходимо, нищо друго не беше необходимо.

През нощта, докато спеше в сламената колиба на един от лодкарите, Сидхарта сънува, че вижда пред себе си Говинда, облечен в жълтите отшелнически одежди. Тъжен изглеждаше Говинда тъжен попита: „Защо ме напусна?“ Тогава той прегърна Говинда, сключи ръце около него и когато го привлече до гърдите си и започна да го целува, това вече не беше Говинда, а някаква жена, а от дрехата й се показваше една налята гръд, от която бозаеше Сидхарта, сладък и силен бе вкусът на млякото в тази гръд. То имаше вкус на жена и на мъж, на слънце и на гора, на животно и на цвете, на всякакъв плод, на всякаква наслада. То опияняваше и караше човек да губи съзнание. Когато Сидхарта се събуди, бляскавата река белееше през пролуките на вратата на колибата, а от гората дълбоко и сладкозвучно долиташе тъмният глас на кукумявка.

Когато денят започна, Сидхарта се обърна към лодкаря, който го бе приютил, с молба да го прехвърли на отсрещния бряг. Лодкарят го прехвърли на бамбуковия си сал през водата. Изгревът караше широката река да проблясва с червеникави оттенъци.

— Красива река — рече той на своя спътник.

— Да, много красива река — отвърна лодкарят, — обичам я повече от всичко друго. Често съм слушал гласа й, често съм виждал очите й и винаги съм се учил от нея. Много неща могат да се научат от една река.

— Сполайти, благодетелни човече — рече Сидхарта, когато слезе на отсрещния бряг. — Нямам никакъв дар, с който да покажа признателността си за твоето гостоприемство, нито пък мога да ти платя. Човек без родина съм аз, брамински син и самана.

— Знаех това — рече лодкарят — и не съм очаквал да ми плащаш, нито пък да ми даваш дарове. Друг път ще ми оставиш своя дар.

— Толкова ли си сигурен? — развеселен попита Сидхарта.

— Да, сигурен съм. И на това ме научи реката: всичко се връща! И ти, самана, също ще се върнеш. Е, сбогом сега! Нека приятелството ти бъде моята награда. Дано си спомниш и за мен, когато принасяш жертви на боговете.

Разделиха се усмихнати. Радваше се усмихнатият Сидхарта на приятелството и добросърдечието на лодкаря. „Също като Говинда е — мислеше си той, — всички хора, които срещам по пътя си, са като Говинда. Всички са благодарни, макар сами да имат нужда от благодарност. Всички са предани, всички искат да бъдат мои приятели, искат да се подчиняват, да не мислят много. Всички хора са деца.“

По пладне стигна до някакво село. Пред пръстените хижи по уличката се търкаляха деца, играеха с тиквени семки и миди, крещяха и се боричкаха, ала всички боязливо сториха път на непознатия самана. В края на селото пътят минаваше през някакъв поток, а на брега на потока бе коленичила млада жена, която переше дрехи. Когато Сидхарта я поздрави, тя вдигна глава и погледна с усмивка към него така, че той видя да просветва бялото на очите й. Благослови я, както е прието при отшелниците, и я попита колко път има още до големия град. Тогава тя се изправи и пристъпи към него, красиво проблясваше сред младото й лице нейната влажна уста. Размени с него няколко закачки, попита дали вече се е хранил и дали е вярно, че саманите нощували сами в гората и не им било позволено да имат жени при себе си. Докато говореше така, тя постави левия си крак върху неговия десен и направи движение, каквото прави жената, когато приканва мъжа към онази любовна наслада, която в учените книги се нарича „катерене по дърво“. Сидхарта почувства как кръвта му пламва и тъй като в този миг отново си спомни за своя сън, той се поприведе малко към жената и целуна кафявия крайчец на гръдта й. После вдигна поглед и видя лицето й, преизпълнено с желание, да се усмихва, а притворените й очи да молят с копнеж.

Сидхарта също почувства копнеж, почувства как изворът на неговия гюл се раздвижи; ала тъй като никога не бе докосвал жена, той все пак се поколеба за миг, макар че ръцете му вече бяха готови да посегнат към нея. И в същия миг го побиха тръпки, защото чу в себе си глас, и този вътрешен глас казваше: „Не“. В миг цялото очарование от лицето на младата жена изчезна и той не виждаше вече нищо друго освен влажния поглед на самка през любовен период. Погали приятелски страните й, отдръпна се от нея и бързо изчезна в бамбуковата горичка, сподирен от разочарования й поглед.

Малко преди да се свечери, той стигна до един голям град и това го зарадва, защото жадуваше да срещне хора. Дълго бе живял в горите и сламената колиба на лодкаря, в която бе прекарал последната нощ, бе първият покрив над главата му от много време насам.

Малко преди да влезе в града, недалеч от една красива, заградена със стобор горичка, той срещна неголяма група слуги и слугини, натоварени с кошове. В разкошно украсено носило, носено от четирима души, седеше на червени възглавници и под пъстър слънчобран една жена — господарката. Сидхарта спря при входа на заградената горичка и се вгледа в процесията, в слугите, в слугините, в кошовете, вгледа се в носилото, вгледа се в господарката, седнала в него. Под високо вдигнатите й смолисти коси той видя много бяло, много нежно, много умно лице, светлоалена уста, приличаща на току-що откъсната смокиня, вежди, изписани във високи дъги, умни и будни очи, стройна лебедова шия, която се показваше от зелено-златистата й връхна дреха, дълги и тънки, спокойно отпуснати бели ръце със златни гривни по китките.

Видя Сидхарта колко е красива, засмя се сърцето му. Стори дълбок поклон, когато носилото наближи, и щом отново се изправи, пак спря поглед на бялото миловидно лице, прочете за миг това, което казваха умните очи под високите дъги на веждите, долови някакво ухание, каквото до днес не познаваше. Усмихната кимна красивата жена, само за миг, и изчезна в горичката, последвана от слугите си.

„С добър знак ме посреща този град“, помисли си Сидхарта. Нещо го теглеше тозчас сам да влезе в горичката, но после поразмисли и едва сега осъзна как го бяха гледали слугите и слугините при входа — презрително, недоверчиво, недружелюбно.

„Все още съм самана — помисли той, — все още съм отшелник и просяк. Не бива да оставам такъв, като друг човек трябва да вляза в горичката.“ И се засмя.

Разпита първия човек, който мина по пътя, за горичката и за името на жената и така узна, че тази горичка е собственост на Камала, прочутата куртизанка, и че освен горичката тя имала и една къща в града.

Сетне влезе в града. Вече знаеше своята цел.

Преследвайки тази цел, той се остави градът да го погълне, понесе се с уличния поток, спира по площадите, отморява се на каменните стъпала край реката. Привечер се запозна с един бръснарски чирак, когото бе видял да работи в сянката на един свод, когото бе срещнал и по-късно по време на молитва в храма на Вишну и на когото бе разказал житията на Вишну и Лакшми. Прекара нощта при лодките край реката и рано сутринта, още преди в дюкяна да са дошли първите клиенти, бръснарският чирак обръсна брадата и подстрига косите му, вчеса ги и ги намаза със зехтин. Сетне Сидхарта отиде на реката да се изкъпе.

Когато късно следобед красивата Камала отново наближи с носилото си своята горичка, до оградата вече стоеше Сидхарта, който се поклони и прие поздрава на куртизанката. Той дръпна настрана слугата, който крачеше последен от цялата свита, и го помоли да съобщи на господарката си, че един млад брамин настоява да говори с нея. След известно време слугата се върна, покани чакащия Сидхарта да го последва, безмълвно го въведе в някакъв павилион, в който Камала се бе излегнала върху едно ложе, и го остави сам с нея.

— Не си ли същият, който и вчера бе до оградата и ме поздрави? — попита Камала.

— Да, видях те вчера и те поздравих.

— Но нямаше ли вчера брада и дълги коси, посипани с прах?

— Добре си гледала, всичко си забелязала. Видяла си Сидхарта, браминския син, който напусна родината си, за да стане самана, и три години беше самана. Сега обаче напуснах този друм, дойдох в този град и ти бе първата, която видях още преди да вляза в самия град. Дойдох при теб, за да ти го кажа, о, Камала! Ти си първата жена, на която Сидхарта не говори със сведени очи. Никога вече не искам да свеждам очите си, когато срещам красива жена.

Камала се усмихваше и играеше с ветрилото си от паунови пера. И запита:

— Нима Сидхарта е дошъл при мен само за да ми каже всичко това?

— Да, за да ти го каже и да ти благодари, задето си толкова красива. И ако ти нямаш нищо против, Камала, искам да те помоля да бъдеш моя приятелка и учителка, защото аз все още не знам нищо за изкуството, в което си такава майсторка.

Тогава Камала гръмко се изсмя:

— Никога досега не ми се е случвало, приятелю, при мен да идва самана от гората и да иска да го уча! Никога досега не ми се е случвало при мен да идва самана с дълги коси и стара, изпокъсана бедрена препаска! Много младежи идват при мен, сред тях има и брамински синове, ала всички те са облечени в красиви дрехи, обути са в скъпи обуща, косите им приятно ухаят, а кесиите им са пълни с пари. Такива са младежите, самана, които идват при мен.

Сидхарта рече:

— Ето че вече започвам да се уча от теб. Вчера също така научих нещо. Вече махнах брадата си, вчесах косите си, намазах ги със зехтин. Малко са нещата, които още ми липсват, недостижима красавице: скъпи дрехи, скъпи обуща, пари в кесията. Но знай, че Сидхарта е пожелавал неща, много по-големи от тези дреболии, и пак ги е постигал. Как мога да не постигна това, което си пожелах вчера: да бъда твой приятел и да науча от теб радостите на любовта! Ще се убедиш, че съм добър ученик, о, Камала, изучил съм неща, далеч по-трудни от това, на което ще ме учиш ти. И така: за теб, значи, не е достатъчно Сидхарта да бъде такъв, какъвто е — със зехтин в косите, ала без дрехи, без обуща, без пари?

Камала се разсмя:

— Не, скъпи, това все още не е достатъчно. Той трябва да има и дрехи, хубави дрехи, и обуща, хубави обуща, и много пари в кесията си, и подаръци за Камала. Е, сега вече знаеш ли го, самана от гората? Запомни ли го?

— Разбира се, че го запомних! — извика Сидхарта. — Та как бих могъл да не запомня неща, кои го идат от такава уста! Устата ти е като прясно разкъсана смокиня, Камала. И моята уста е алена и свежа, тя ще подхожда на твоята, ще видиш. Но кажи ми, красавице Камала, никак ли не те плаши този самана от гората, дошъл при теб, за да се учи на любов?

— От къде на къде ще ме плаши някакъв самана, някакъв глупав самана от гората, който досега е живял с чакалите и няма представа какви са жените?

— О, но този самана е силен и не се бои от нищо! Той би могъл да те застави, красавице. Той би могъл да те ограби. Той би могъл да ти причини болка.

— Не, самана, това не ме плаши. Та кой самана, кой брамин се е страхувал когато и да било, че някой може да дойде, да го сграбчи и да открадне неговите знания, неговата благочестивост, неговото дълбокомислие? Не, те са негови и той раздава от тях толкова, колкото сам пожелае, и на този, комуто пожелае. Точно същото може да се каже и за Камала, и за радостите на любовта. Красива и алена е устата й, ала опитай се да я целунеш против волята на Камала, и от нея, която умее да раздава толкова сладост, ти не би вкусил ни капка сладост! Схватлив си, Сидхарта, запомни и това: любовта може да се изпроси, да се купи, да се получи даром, да се намери на улицата, но не може да се открадне. Погрешен е пътят, който си избрал. Не, наистина би било жалко, ако такъв красив младеж като теб понечи да постъпи толкова неправилно.

Сидхарта се поклони с усмивка.

— Колко си права, Камала, това наистина би било жалко! Би било твърде жалко. Не, нито капка сладост от устата ти не бива да изгубя, нито пък ти от моята уста! Тъй да бъде: Сидхарта отново ще се върне при теб, когато има всичко, което сега му липсва — дрехи, обуща, пари. Ала кажи ми, прекрасна Камала, би ли могла да ми дадеш още един съвет?

— Съвет? Защо не! Кой не би дал с радост всякакъв съвет на един беден, невеж самана, живял досега сред чакалите в гората?

— Скъпа Камала, тогава посъветвай ме: къде най-бързо бих могъл да се сдобия с онези три неща?

— Мнозина искат да знаят това, приятелю. Трябва да вършиш онова, което си научил, и да получаваш в замяна пари, дрехи, обуща. По друг начин беднякът не може да се сдобие с пари. А ти какво умееш?

— Умея да мисля. Умея да чакам. Умея да постя.

— И нищо друго?

— Нищо… Не, мога и да творя стихове! Ще ме дариш ли с целувка, ако ти кажа едно свое стихотворение?

— Ще го сторя, ако стихотворението ми хареса. Кажи го!

Сидхарта се замисли за миг и след това изрече следните стихове:

Пристъпи в сенчестия лес красивата Камала;

а там на входа я очакваше помургавял самана.

Дълбок поклон й стори той, видял цвета на лотос,

Камала пък с усмивка му отвърна.

По-добре, помисли си младежът,

е да принасям жертви

не на боговете, а на красивата Камала.

Камала плесна шумно с ръце, тъй че златните й гривни звъннаха.

— Красиви са стиховете ти, помургавял самана, и аз наистина не ще загубя нищо, ако ти се отплатя за тях с целувка.

Тя го привлече с очи към себе си, той сведе лицето си към нейното и положи устата си върху нейната, която приличаше на прясно разкъсана смокиня. Дълго го целува Камала и Сидхарта усещаше с голяма изненада как тя го учи, колко мъдра е, как го владее, отблъсква, привлича и как след първата целувка последва дълъг, добре подреден, добре изпитан низ от целувки, всяка от които се различаваше от останалите, които предстоеше да получи. Той бе замрял, дишаше дълбоко и не можеше да повярва на всички тези нови знания, които се откриваха пред очите му.

— Много хубави са стиховете ти — каза Камала — и ако бях богата, щях да те възнаградя със златни монети за тях. Но не ще ти бъде лесно да спечелиш със стиховете си толкова пари, колкото ти трябват. Защото, ако искаш да бъдеш приятел на Камала, ще ти трябват много пари.

— Колко хубаво целуваш, Камала… — промълви Сидхарта.

— Да, това вече умея, ето защо не ми липсват дрехи, обуща, гривни и всякакви други красиви неща. Ала какво ще стане с теб? Не умееш ли нищо друго, освен да мислиш, да постиш, да твориш стихове?

— Зная и жертвени песни — каза Сидхарта, — но вече не искам да ги пея. Зная и заклинания, но вече не искам да ги изричам. Чел съм писанията…

— Чакай! — прекъсна го Камала. — Ти умееш да четеш? И да пишеш?

— Разбира се, че умея. Някои хора умеят тези неща.

— Но повечето не ги умеят. Аз също не умея. Много хубаво е, че умееш да четеш и пишеш, много хубаво… Ще имаш нужда и от заклинанията си.

В този миг при тях дотърча един от прислужниците и пошепна нещо в ухото на господарката си.

— Ще имам посещение — рече Камала. — Махай се бързо оттук, Сидхарта, никой не бива да те зърне, запомни го добре! Утре пак ще се видим.

На прислужницата си обаче тя нареди да даде на смирения брамин бяла връхна дреха. Без да съзнава какво точно става с него, Сидхарта бе дръпнат от прислужницата, отведен по заобиколни пътища в един павилион, където получи дрехата, а след това тя отиде с него до храстите и настойчиво го предупреди да напусне колкото е възможно по-бързо горичката, незабелязан от никого.

Доволен извърши всичко, което му бе наредено. Свикнал с горския живот, той безшумно напусна горичката и се прехвърли през храстите. Върна се доволен в града, свил под мишница новата си дреха. В един хан, където се отбиваха пътници, той застана на прага, помоли мълчаливо за храна, мълчаливо прие резен оризова пита. „Може би още утре — мина му през ума — няма да моля вече никого за храна.“

Внезапно в него припламна горест. Той вече не беше самана, вече не му приличаше да проси. Хвърли оризовата пита на едно куче и остана без храна.

„Прост е животът, който се води тук по света — помисли си Сидхарта, — в него няма никакви усложнения. Докато бях самана, всичко бе трудно, мъчително и накрая почти безнадеждно. Сега всичко е леко, като целувките, на които ме научи Камала. Нищо друго не ми трябва освен дрехи и пари, а това са близки и малки цели, те не могат да смутят ничий сън.“

Отдавна бе разбрал коя е градската къща на Камала и на другия ден отиде там.

— Всичко е наред — посрещна го тя. — Очаква те Камасвами, най-богатият търговец в този град. Ако му се понравиш, ще те вземе на служба при себе си. Бъди умен, мургав самана! Чрез други хора успях да му разкажа за теб. Бъди любезен с него, той е могъщ. Но не се дръж прекалено скромно! Не искам да ставаш негов слуга, трябва да бъдеш равен нему, инак няма да съм доволна от теб. Камасвами вече застарява, все повече търси спокоен живот. Понравиш ли му се, ще спечелиш пълното му доверие.

Благодари й Сидхарта и се засмя, а когато тя узна, че нито вчера, нито днес е ял нещо, заръча да донесат хляб и плодове и го нагости.

— Щастието е твой спътник — каза му тя на раздяла, — врата след врата се разтварят пред теб. Как става така? Някаква магия ли правиш?

Сидхарта каза:

— Вчера споделих с теб, че умея да мисля, да чакам и да постя, ала ти сметна, че от тези неща няма никаква полза. Но от тях все пак има полза, и то голяма, Камала, ще видиш. Ще видиш, че глупавите самани от гората са научили немалко хубави работи, че умеят неща, които вие не умеете. Завчера все още бях брадясал просяк, вчера вече целунах Камала, а не ще мине много време и аз ще стана търговец, ще имам пари и всички неща, които ти смяташ за важни.

— Да, тъй е — съгласи се тя. — Ала какво би станало с теб, ако не бях аз? Какъв би станал, ако Камала не бе ти помогнала?

— Скъпа Камала — каза Сидхарта и се надигна, — когато дойдох при теб в горичката ти, аз направих първата крачка. Твърдо бях решил да се науча на любов от тази най-прекрасна жена. От мига, в който взех това решение, вече знаех, че ще го изпълня. Знаех, че ще ми помогнеш, знаех го още при входа на горичката, когато за пръв път ме погледна.

— Ами ако не бях пожелала?

— Но ти пожела. Чуй, Камала: когато запратиш камък във водата, той по най-бързия път се насочва към дъното. Същото става и тогава, когато Сидхарта има някаква цел, когато вземе някакво решение. Сидхарта не върши нищо, той само чака, мисли, пости, ала в същото време минава през всички неща по света, както камъкът през водата, без да свърши нещо, без да се помръдне; той се чувства привлечен, той се оставя да пада. Неговата цел го привлича към себе си, защото не допуска в душата си нищо, което би могло да противоречи на целта му. Ето това е научил Сидхарта при саманите. То е същото, което глупците наричат магия и за което смятат, че е дело на демони. Нищо не е дело на демони, демони няма. Всеки може да омагьосва всеки може да постига своите цели, когато умее да мисли, кога го умее да чака, когато умее да пости.

Камала го слушаше внимателно. Тя обичаше гласа му, обичаше пламъка на очите му.

— Може би е така — тихо рече тя, — както ти казваш, приятелю. А може би Сидхарта е просто красив младеж, чийто поглед се харесва на жените, та затова го спохожда и щастието.

Сидхарта се сбогува с целувка.

— Тъй да бъде, учителко моя. Нека погледът ми винаги ти харесва, нека винаги ми носиш щастие!

[1] Бо или бодхи (Ficus religiosa) — „дървото на мъдростта“, под което според легендата Гаутама прекарва в съзерцание седем години и получава просветление, след което става Буда. — Б.пр. ↑

При хората деца

Отправи се Сидхарта при търговеца Камасвами. Посочиха му къща с богата наредба, слуги го поведоха между скъпи завеси и го оставиха в една стая, където зачака стопанина на дома.

Влезе Камасвами, пъргав, гъвкав мъж със силно посивяла коса, с умни, изпитателни очи, със сладострастни устни. Господарят и неговият гост любезно се поздравиха.

— Казаха ми — поде търговецът, — че си брамин, учен човек, но че търсиш служба у търговец. В неволя ли си изпаднал, брамине, та търсиш служба?

— Не — рече Сидхарта, — не съм изпаднал в неволя, никога не съм изпадал в неволя. Идвам от саманите, с които живях дълго време.

— Но как няма да си в неволя, след като идваш от саманите? Нали саманите нямат никакъв имот?

— Да, аз съм безимотен — каза Сидхарта, — ако имаш предвид това. Тогава наистина съм безимотен. Ала такъв съм драговолно, значи, не съм в неволя.

— Но от какво смяташ да живееш, след като си безимотен?

— Още не съм мислил за това, господине. Бил съм безимотен повече от три години и нито веднъж не съм мислил за това, от какво да живея.

— Тогава си живял от имота на другите.

— Може и така да е. Търговецът също живее от онова, което притежават другите хора.

— Добре го рече. Но той не им го дава безвъзмездно, а им предлага за него стоките си.

— Изглежда, наистина е така. Всеки взема, всеки дава, такъв е животът.

— Но чакай, чакай: какво би могъл да дадеш, след като си безимотен?

— Всеки дава това, което има. Боецът дава сила, търговецът — стока, учителят — наука, селякът — ориз, рибарят — риба.

— Да, тъй е. Но какво все пак е онова, което би могъл да дадеш ги? Какво си научил, какво умееш?

— Умея да мисля. Умея да чакам. Умея да пости.

— Това ли е всичко?

— Мисля, че това е всичко.

— И каква полза имаш от него? Да речем, от постенето… за какво може да послужи то?

— За много неща, господине. Когато човек няма какво да яде, постенето е най-мъдрото, което може стори. Ако например Сидхарта не беше се научил да пости, тогава том би бил принуден да постъпи днес на някаква служба, при теб или при когото и да било, защото гладът щеше да го принуди. Така обаче Сидхарта спокойно може и да почака, той не знае какво е нетърпение, не знае какво е бедствено положение, гладът дълго може да го обсажда, но той само ще се усмихва. Ето за какво е полезно постенето, господине.

— Имаш право, самана. Почакай малко.

Камасвами излезе и се върна с някакъв свитък, който подаде на госта си е въпроса:

— Можеш ли да прочетеш какво пише тук?

Погледна Сидхарта свитъка, на който бе записан някакъв търговски договор, и започна да чете съдържанието му.

— Чудесно! — възкликна Камасвами. — А можеш ли да ми напишеш нещо на този лист?

И той му подаде лист и молив, а Сидхарта записа нещо и му върна листа.

Камасвами прочете: „Добре е да пишеш, по-добре е да мислиш. Добре е да си умен, по-добре е да си търпелив.“

— Прекрасно умееш да пишеш — похвали го търговецът. — Ще имаме още да си приказваме с тебе. А днес те моля да бъдеш мой гост и да се настаниш в този дом.

Сидхарта прие с благодарност поканата и заживя в дома на търговеца. Донесоха му дрехи и обуща, а един слуга всеки ден му приготвяше баня. Два пъти дневно му поднасяха обилна храна, Сидхарта обаче ядеше само веднъж на ден, като нито приемаше месо, нито пиеше вино. Камасвами му разказваше за търговията си, показваше му стоки и хранилища, показваше му своите сметки. Много нови неща научи Сидхарта, много чу и малко каза. Не забрави той думите на Камала и нито веднъж не се подчини на търговеца, накара го да се отнася към него като към равен, дори повече от равен. Камасвами правеше сделките си усърдно и нерядко със страст, ала Сидхарта гледаше на всичко като на някаква игра, чиито правила се мъчеше да научи, но чието съдържание не докосваше сърцето му. Не бе минало много време, откакто бе останал в дома на Камасвами, но вече започна да участва в търговията на своя домакин. Ала всеки ден, облечен в хубави дрехи, обут със скъпи обуща, в уречения час той отиваше при красивата Камала и не след дълго започна да й носи и подаръци. На много неща го научи алената й мъдра уста. На много неща го научи нежната й гъвкава ръка. В любовта той все още беше дете, склонно да се втурне слепешком и ненаситно в насладата като в безкрайна пропаст, но тя му показа издъно, че не можеш да получиш наслада, без сам да дадеш наслада, и че всеки жест, всяка милувка, всяко докосване, всеки поглед, всяко местенце по тялото си има своя тайна и когато посветеният я събуди, се чувства щастлив. Тя го научи, че любещите се не бива да се разделят след любовното тържество, без да споделят възхищението си от най-различни неща, без да са толкова победени, колкото и победители, тъй че у никого от двамата да не възникне пресищане, пустота или лошото чувство, че си злоупотребил или с теб са злоупотребили. Прекрасни часове прекара той при красивата и мъдра майсторка, стана неин ученик, неин любовник, неин приятел. Тук, при Камала, бяха ценността и смисълът на сегашния му живот, не при Камасвами и неговата търговия.

Търговецът му възлагаше да пише важни писма и договори и свикна да се съветва с него за всички по-големи дела. Той скоро видя, че Сидхарта не разбира много от ориз и вълна, от кораби и търговия, но че ръката му беше щастлива и че той надминава него, търговеца, по спокойствие и сдържаност и по способността да слуша хората и да прониква в мислите им.

— Този брамин — сподели той с един свой приятел — не е истински търговец и никога няма да стане такъв, душата му никога не ще се отдаде с пълна страст на търговията. Но той притежава тайната на онези хора, при които успехът идва от само себе си, все едно дали това е вроденото им щастие, магия, или нещо, което е наумил при саманите. Изглежда, той всеки път само си играе със сделките, никога не се потапя в тях изцяло, те никога не го завладяват, той никога не се страхува от неуспеха, загубата никога не го засяга.

Приятелят посъветва търговеца така:

— Давай му една трета от печалбата при сделките, които върши за теб, но ако се стигне до загуба, нека поеме пак същия дял от нея. Така ще стане по-усърден.

Камасвами се вслуша в съвета. Сидхарта обаче си остана все така безгрижен. Имаше ли някаква печалба, той я приемаше съвсем равнодушно; стигнеше ли се до загуба, само се засмиваше и казваше:

— Я виж ти, значи, лошо е станало!

Изглежда, търговските сделки наистина не го интересуваха. Веднъж отиде в някакво село, за да закупи там голяма реколта ориз. Но когато пристигна, оризът бе вече продаден на друг търговец. Въпреки това Сидхарта остана още няколко дни в селото, като черпеше селяните, подаряваше на децата им медни монети, отпразнува заедно с тях една сватба и се върна от пътуването си извънредно доволен. Камасвами го посрещна с упреци, задето не се е върнал веднага, задето е пропилял време и пари. А Сидхарта отвърна:

— Остави укорите, скъпи приятелю! Нищо досега не е било постигнато с укори. Ако има някаква загуба, нека я поема. Много съм доволен от това пътуване. Запознах се с разни хора, един брамин стана мой приятел, деца се катереха по коленете ми, селяни ми показваха нивите си, никой не се отнасяше към мен като към търговец.

— Всичко това е много хубаво — недоволно извика Камасвами, — но доколкото знам, ти все пак си търговец! Или замина единствено заради собственото си удоволствие?

— Разбира се — засмя се Сидхарта, — разбира се, че заминах за собствено удоволствие. А за какво друго? Опознах хора и земи, дарен бях с приятелство и доверие, намерих другарство. Ето какво, скъпи, ако бях Камасвами, веднага след като ми станеше ясно, че покупката се осуетява, щях да се върна бързешком, изпълнен от гняв, и тогава времето и парите наистина биха били загубени. Но аз не постъпих така, затова преживях щастливи дни, научих много неща, изпитах радост, не навредих нито на себе си, нито на другите чрез гняв и припряност. И ако един ден, да речем, пак отида там, за да купя някоя по-нататъшна реколта, ще бъда посрещнат приветливо и ведро от приветливи хора и ще съм доволен от себе си, че първия път не съм показал припряност и недоволство. Тъй че остави това, приятелю, и недей да сипеш повече укори! Ако настъпи ден, в който видиш, че Сидхарта ти носи само вреди, изречи една дума, и Сидхарта ще тръгне по друма си. Но дотогава нека бъдем доволни един от друг.

Напразни бяха и опитите на търговеца да убеди Сидхарта, че яде неговия хляб, хляба на Камасвами. Сидхарта ядеше собствения си хляб, дори те двамата ядяха хляба на други, хляба на всички. Сидхарта никога не проявяваше интерес към грижите на Камасвами, а Камасвами имаше много грижи. И когато ставаше дума за сделка, която можеше да донесе загуба, и когато товар стоки изглеждаше загубен, и когато се очертаваше някой длъжник да не може да плати дълговете си — Камасвами никога не успяваше да убеди своя сътрудник, че си струва да изричаш думи на загриженост или гняв, да покриваш челото си с бръчки, да спиш лошо. Когато Камасвами му подметна, че на него дължи всичко, което е научил, той отвърна:

— Престани с тези твои смешки! От теб научих колко струва кош риба и каква лихва трябва да се иска за дадени назаем пари. Такива са твоите науки. Но не от теб се научих да мисля, скъпи Камасвами, по-добре ти се опитай да научиш това от мен.

Душата му наистина беше далеч от търговията. Сделките вършеха добра работа, защото можеха да му донесат пари за Камала, а те му носеха много повече, отколкото му беше нужно. Инак вниманието и любопитството на Сидхарта бяха насочени изцяло към хората, чиито дела, занятия, грижи, радости и глупости по-рано бяха за него по-чужди и по-далечни от луната. Колкото и лесно да му се удаваше да разговаря с всички, да живее с всички, да се учи от всички, той все пак съзнаваше, че има нещо, което го отделя от тях, и то беше неговото саманство. Виждаше хората да живеят по някакъв детински и животински начин, които той в едно и също време обичаите и презираше. Виждаше ги да се мъчат, виждаше ги да страдат и да посивяват от неща, които му се струваха недостойни за такава висока цена — от ламтеж за пари, за дребни удоволствия, за дребни почести; виждаше ги да се укоряват и обиждат помежду си, виждаше ги да хленчат от болки, които един самана можеше да посрещне единствено с усмивка, и да страдат от лишения, които саманите дори не усещат.

Беше отзивчив към всичко, което му носеха тези хора. С радост посрещаше търговеца, който му предлагаше ленено платно, с радост посрещаше длъжника, които търсеше някакъв заем, с радост посрещаше просяка, който цял час му разказваше историята на своята бедност и който беше поне двойно по-богат от всеки самана. По един и същ начин се отнасяше и към богатите чуждоземни търговци, и към слугата, който го бръснеше, и към уличния продавач, който все го лъжеше с по някоя дребна монета, когато му продаваше банани. А дойдеше ли при него Камасвами, за да му изплаче грижите си или за да го упрекне за някоя сделка, той го изслушваше с любопитство и приветливост, чудеше му се, опитваше се да го разбере, даваше му известно право — толкова, колкото му се струваше, че е нужно — и се отвръщаше, за да се обърне към ближния, който имаше нужда от него. А го посещаваха мнозина, за да търгуват, да го мамят, да го подпитат за това-онова, да възбудят съчувствието му, да чуят съвета му. И той даваше съвети, изказваше съчувствия, правеше подаръци, оставяше се малко да го послъгват, а цялата тази игра и страстта, с която я играеха всички хора, занимаваха мислите му толкова, колкото някога боговете и Брахман.

Сегиз-тогиз долавяше дълбоко в гърдите си някакъв умиращ, приглушен глас, който тихо го предупреждаваше и тихо плачеше, толкова тихо, че едва го чуваше. Тогава отново го спохождаше за час съзнанието, че води странен живот, че върши все неща, които не са нищо друго освен игра, че макар да е ведролик и от време на време да изпитва радост, истинският живот все пак протича покрай него, без да го докосне. Както някой играч подхвърля своите топки, така и той си играеше със сделките, с хората около него, гледаше ги, а те му доставяха удоволствие; но със своето сърце, с извора на своята същност той не беше при тях. Изворът бликаше някъде далеч от него, бликаше и бликаше незримо, нямаше вече нищо общо с живота му. На няколко пъти го достраша от такива мисли и му се прииска сам да може да се отдаде със свитата страст, с цялото си сърце на детинската суетня на света, да живее истински, да се труди истински, да изпитва истинска наслада и да живее, вместо да стои отстрани като съзерцател.

Не преставаше да посещава красивата Камала, изучи майсторството на любовта, опозна култа на насладата, при който, повече откъдето и да било, даването и вземането се сливат в едно, разговаряше с нея, учеше се от нея, даваше й съвети, получаваше съвети. Тя го разбираше по-добре, отколкото някога го бе разбирал Говинда, тя повече му прилягаше.

Веднъж той й рече:

— Ти си като мен, ти си по-различна от повечето хора. Ти си Камала, нищо друго, а вътре в себе си имаш покой и убежище, в които можеш да свърнеш по всяко време и да си като у дома си, тъй както и аз мога да го сторя. Малцина имат такова нещо, ала все пак всички биха могли да го имат.

— Не всички хора са умни — каза Камала.

— Не е там причината — възрази Сидхарта. — Камасвами е толкова умен, колкото съм и аз, и въпреки това няма убежище в себе си. А други го имат, макар според разума си да са малки деца. Повечето хора, Камала, са като падащо листо, което се носи и върти из въздуха, и се люшка, и пада на земята. Но други, те са малцина, са като звезди, вечно вървят по пътя си, вятърът не ги достига, те имат вътре в себе си свой закон и път. Сред многото учени люде и самани, които познавам, имаше и един такъв, съвършен, и аз никога не ще го забравя. Това е Гаутама, Възвишения, прогласителят на онова учение. Всеки ден хиляди ученици слушат проповедта му, следват напътствията му всеки час, но всички те не са нищо друго освен падащи листа, те нямат вътре в себе си учението и закона.

Камала го гледаше с усмивка.

— Пак говориш за него — каза тя, — в теб пак витаят самански мисли.

Сидхарта не отвърна и те се отдадоха на любовна игра, на една от тридесетте или четиридесетте различни игри, които знаеше Камала. Снагата й беше гъвкава като на ягуар, беше като лъка на ловец; който научеше от нея изкуството на любовта, познаваше вече много наслади, много тайни. Тя дълго игра със Сидхарта, примамва го, отблъсква то, насилва го, обгръща го, радва се на умението му, докато накрая той бе победен и се отпусна отмалял до нея.

Хетерата се надвеси над него, дълго се взира в лицето му, в уморените му очи.

— Ти си най-добрият любовник, когото съм виждала — замислено каза тя. — По-силен си от другите, по-гъвкав, по-старателен. Добре си научил изкуството ми, Сидхарта. Когато един ден остарея, искам да имам дете от теб. Но въпреки всичко, скъпи, си останал самана, въпреки всичко не ме обичаш, не обичаш никого. Така е, нали?

— Сигурно е така — уморено продума Сидхарта. — Такъв съм, каквато си и ти. Ти също не обичаш — инак би ли могла да направиш от любовта изкуство? Навярно хора като нас не могат да обичат. Това могат хората деца: то е тяхна тайна.

Самсара

Дълго бе живял Сидхарта живота на света и на насладите, без да му принадлежи. Сетивата, които бе убил през горещите години на своето саманство, отново се бяха пробудили, той бе опитал вкуса на богатството, вкуса на сластта, вкуса на могъществото; и въпреки това в сърцето си дълго време бе останал самана, умната Камала правилно бе забелязала. Животът му неспирно се направляваше от мисленето, от чакането, от постенето; хората по света, хората деца оставаха чужди за него, тъй както и той им беше чужд.

Годините минаваха, а заобиколеният от разкош Сидхарта едва усещаше техния бяг. Беше забогатял, отдавна имаше собствен дом и собствена прислуга, и градина край града на брега на реката. Хората го обичаха, посещаваха го, когато им трябваха съвети или пари, но никой освен Камала не му беше близък.

Онази висша, светла будност, която го бе споходила някога, на върха на младостта му, в дните след проповедта на Гаутама, след раздялата с Говинда, онова напрегнато очакване, онова гордо усамотение без учения и без учители, онази гъвкава готовност да чуе божествения глас в собственото си сърце — всичко постепенно се бе превърнало в спомен, бе отминало, далеч и едва чуто се плискаше свещеният извор, който някога се бе намирал толкова близко, който някога се бе плискал в самия него. Наистина задълго бе съхранил много от нещата, които бе научил от саманите, които бе научил от Гаутама, които бе научил от своя баща, брамина: умерен живот, удоволствие от размишленията, часове на съзерцание, тайно познание за собствената същина, за вечното Аз, което не е ни тяло, ни съзнание. Част от тези неща бе останала в него, но те потъваха все повече и се покриваха с прах. Както грънчарското колело, приведено веднъж в движение, се върти още дълго и твърде бавно се уморява и намалява скоростта си, така и в душата на Сидхарта колелото на отшелничеството, колелото на мисленето, колелото на разграничаването се въртя още дълго, не спираше да се върти, но се въртеше все по-бавно и колебливо и не бе далеч от спирането. Бавно, както влагата прониква в умиращия пън, бавно го изпълва и започва да го разяжда, в душата на Сидхарта бяха проникнали светът и леността, те бавно я изпълваха, правеха я тежка, морна, сънлива. Затова пък сетивата му се бяха изострили, бяха научили, бяха узнали много неща.

Сидхарта се бе научил да върти търговия, да упражнява власт над хората, да се забавлява с жена, научил се бе да носи красиви дрехи, да повелява на слуги, да се къпе в благовонни води. Научил се бе да приема крехки и грижливо приготвени храни, риба, а също месо и птици, подправки и сладкиши, да пие и вино, което изпълва човека с леност и забрава. Научил се бе да играе на зарове и да седи пред шахматната дъска, да гледа танцьорки, да се оставя да го носят в носило, да спи на меко ложе. Ала все пак винаги се бе различавал от останалите и бе съзнавал превъзходството си над тях, винаги ги бе наблюдавал с малко присмех, с малко иронично презрение, със същото презрение, с което един самана гледа на светските хора. И когато Камасвами боледуваше, и когато бе ядосан, и когато се чувстваше обиден, и когато се оплакваше от търговските си грижи — Сидхарта всеки път бе гледал на него с присмех. Бавно и незабележимо заедно с отминаващите сезони на жътви и дъждове този негов присмех бе отмалявал, превъзходството му бе стихвало. Бавно, посред растящите си богатства, Сидхарта сам бе приел нещо от характера на хората деца, нещо от тяхната детинщина и тяхната боязливост. Но все пак той им завиждаше и колкото повече започваше да им прилича, толкова повече им завиждаше. Завиждаше им за това, което му липсваше и което те имаха — за важността, която можеха да придадат на живота си, за силата на техните радости и страхове, за плахото, ала сладко щастие на вечната им влюбеност. А тези хора винаги бяха влюбени, било в себе си, било в децата си, било в слава и пари, в кроежи или надежди. Но той не научи от тях това, не научи тъкмо това, тази детинска радост и детинска глупост; научи не друго, а неприятното, което сам презираше. Все по-често се случваше на сутринта след някой нощен пир да лежи дълго и да се чувства потиснат и уморен. Случваше се да се ядоса и изпълни с нетърпение, когато Камасвами започнеше да му доскучава с грижите си. Случваше се да се смее твърде гръмогласно, когато загубеше на зарове. Лицето му все още бе по-умно и по-одухотворено от другите лица, но то рядко се усмихваше и малко по малко започна да придобива онези черти, които толкова често се срещат по лицата на богатите, чертите на недоволството, на болнавост, на неприязън, на леност, на безсърдечие? Лека-полека то налегна душевната болест на богатите.

Като воал, като лека мъгла над Сидхарта бавно се спускаше умората и всеки ден тя ставаше малко по-гъста, всеки месец малко по-плътна, всяка година малко по-тежка. Както някоя нова дреха с течение на времето остарява, губи красивия си цвят, покрива се с петна и гънки, изтърква се по краищата, излинява и се прекъсва тук-там, така и новият живот на Сидхарта, който бе започнал подир раздялата му с Говинда, беше остарял, така и той бе загубил е течение на годините цвета и блясъка си, така и по него се образуваха гънки и петна, а притаени, но все пак подаващи се тук-там грозни муцуни, дебнеха разочарованието и отвращението. Сидхарта не забелязваше нищо. Забелязваше само, че онзи ясен и сигурен вътрешен глас, който някога се бе пробудил в него и го бе напътствал в най-светлите му години, сега мълчеше.

Той бе оплетен в примките на света, на насладата, на страстта, на леността, а накрая и в примките на онзи порок, който най-много бе презирал и осмивал като най-безумен от всички пороци: алчността. В примките си го бяха оплели и собствеността, имотът и богатството, бяха престанали да представляват за него само играчки и дрънкулки, а се бяха превърнали в окови и тежест. В тази най-последна и гнусна зависимост Сидхарта бе изпаднал по странен и коварен път — чрез играта на зарове. Защото по времето, когато в сърцето си бе престанал да се чувства самана, Сидхарта се впусна в играта на пари и скъпоценности — която инак бе играл небрежно и с усмивка като нещо, присъщо на хората деца — с все по-нарастваща ярост и страст. Всички се бояха от него, малцина се осмеляваха да играят — толкова високи и дръзки бяха залаганията му. Играеше, тласкан от неволята на сърцето си; проиграването и пропиляваното на жалките пари му доставяше някаква гневна радост, по никой друг начин не можеше да покаже по-ясно и по-подигравателно своето презрение към богатството, този идол на търговците. И той играеше с високи залагания и безпощадно, ненавиждайки сам себе си, подигравайки сам себе си, спечели хиляди, загуби хиляди, проигра пари, проигра накити, проигра една своя лятна къща, после пак спечели и пак загуби. Обичаше страха, ужасния и сковаващ страх, който го изпълваше, докато хвърляше заровете, докато тръпнеше за високите си залагания, обичаше го и все търсеше да го поднови, да го засили, да го повиши, защото единствено в това чувство все още можеше да изпитва нещо като щастие, нещо като упоение, нещо като по-висш живот сред неговия сит, блудкав, безцветен живот. И след всяка голяма загуба започваше да крои планове как да възстанови богатството си, залавяше се по-усърдно с търговията, принуждаваше с по-голяма строгост длъжниците си да платят своите дългове, защото искаше пак да играе, искаше пак да прахосва, искаше пак да показва своето презрение към богатството. Сидхарта изгуби спокойствието, с което някога приемаше загубите в търговията, изчезна неговата добронамереност към просяците, изчезна радостта, с която подаряваше или заемаше пари на просителите. Той, който с едно хвърляне губеше по десет хиляди и пак се смееше, стана все по-строг и по-дребнав в търговията, дори нощем от време на време сънуваше пари! А щом се събудеше от това отвратително опиянение, щом видеше в огледалото на стената на спалнята си своето застаряло и погрозняло лице, щом го обземеха срам и отвращение, той хукваше по-нататък, към нова хазартна игра, хукваше към опияненията на сладострастието, на виното, а оттам — отново към страстта на трупането и печалбата. Тичането в този безсмислен кръговрат му донесе умора, донесе му старост, донесе му болест.

И тогава като някакво предупреждение го споходи един сън.

Беше прекарал привечерните часове при Камала, в нейната красива градина. Разговаряли бяха под дърветата и замислената Камала бе изрекла думи, зад които се криеха тъга и умора. Беше го помолила да й разкаже за Гаутама и не можеше да се наслуша колко чист бил взорът му, колко кротка и красива била устата му, колко добродушна била усмивката му, колко спокойна била походката му. Дълго трябваше да й разказва за възвишения Буда и накрая Камала бе рекла с въздишка: „Някой ден — и той може би не е далеч — аз също ще последвам този Буда. Ще му подаря градината си и ще се приобщя към неговото учение.“ Веднага след това обаче го бе приласкала, беше го въвлякла с болезнена пламенност в нова любовна игра, сред ухапвания и сълзи, сякаш искаше да изстиска и последната сладка капка от тази суетна, тленна наслада. Никога досега Сидхарта не бе чувствал с такава смайваща яснота колко близко е родството между смъртта и насладата. После се бе отпуснал до нея, гледал бе лицето на Камала близо до своето, а под очите й и около устата й бе прочел по-ясно откогато и да било някакво плахо писмо, някакво писмо от тънки щрихи, от едва забележими бразди, писмо, което напомняше есен и старост; така, както самият Сидхарта, който отиваше към четиридесетте, бе забелязал тук-там из смолистите си коси и посивели места. Умора бе изписана по красивото лице на Камала, умора от ходенето по дълъг път, който не завършва с нещо радостно, умора и начало на повяхването и скрита, все още неизказана, дори може би все още неосъзната боязън: страх от старостта, страх от есента, страх от неотвратимата смърт. С въздишка се бе сбогувал той с нея, с безотрадна душа, изпълнена със скрита боязън.

А у дома си Сидхарта бе прекарал нощта с танцьорки и вино, играл бе сред себеподобните си ролята на човек, който ги превъзхожда, а това вече не беше истина, изпил беше много вино и късно след полунощ се бе отпуснал на леглото си, уморен и въпреки това възбуден, на крачка от плача и отчаянието, и дълго и напразно се бе мъчил да заспи, със сърце, пълно с горест, за която му се струваше, че няма да може да понесе, пълно с отвращение, от което се чувстваше проникнат, както от блудкавия, противен вкус на виното, на твърде сладникавата, празна музика, на твърдо разнежената усмивка на танцьорките, на твърде сладникавия мирис на косите и на гърдите им. Но повече от всичко друго се отвращаваше от себе си, от мириса на косите си, от винения дъх на устата, от ленивата отпуснатост и безотрадност на кожата си. И както някой, който след като е ял и пил прекомерно, повръща сред мъки и все пак се радва на облекчението си, така и на лишения от сън Сидхарта, обхванат от чудовищно отвращение, му се прииска да се отърве от тези наслади, от тези привички, от целия този безсмислен живот и от самия себе си. Едва в дрезгавината на утрото и при първото пробуждане на уличния живот пред дома му той се бе унесъл в дрямка, намерил бе за няколко минути нещо като упоение, някакво подобие на сън. В тези мигове му се яви едно съновидение:

Камала държеше в златен кафез една малка и рядка пойна птичка, и тъкмо тази птичка му се присъни. Присъни му се следното: птичката, която инак огласяше утринта, бе замлъкнала и понеже това му направи впечатление, той пристъпи към кафеза, погледна в него и видя, че тя е мъртва и лежи бездиханна. Извади я, задържа я за миг в шепата си и после я изхвърли навън, на улицата; и в същия миг ужасно се изплаши, сърцето го заболя, сякаш ведно с мъртвата птичка бе изхвърлил от себе си всякаква ценност, всякаква доброта.

Сепна се от съня си, обзет от дълбока тъга. Струваше му се, че е водил живот без всякаква стойност, без всякакъв смисъл: в ръцете му не бе останало нищо живо, нищо ценно или такова, което си заслужаваше да бъде задържано. Беше самотен и с пуста душа, като корабокрушенец, изхвърлен на брега.

Мрачен отиде Сидхарта в един от своите паркове, заключи портата му, седна под едно мангово дърво, почувства смъртта в сърцето си и ужаса в гърдите си. Седеше уморен и усещаше как нещо в него умира, как нещо в него вехне, как нещо в него свършва. Лека-полека събра мислите си и отново прехвърли в съзнанието си целия свой житейски път, още от първите дни, които можеше да си припомни. Кога бе изпитвал щастие, кога бе чувствал истинско блаженство? О, да, неведнъж бе изпитвал такова нещо. Вкусил бе от него през момчешките си години, защото брамините не сдържаха похвалите си, когато се случеше той, изпреварил с много връстниците си, да се отличи при изричането на свещените стихове, в спор с мъдреците като помощник при жертвоприношенията. Тогава бе почувствал в сърцето си: „Пред теб се е ширнал път, за който си призван, боговете те очакват.“ После си спомни за младостта, когато все по-високо отлитащата цел на всичките му размишления го бе изтръгнала и отдалечила от тълпата на онези, които хранеха същите стремежи, когато се бореше сред болки за смисъла на Брахман, когато всяко достигнато познание само разгаряше нова жажда за него и посред жаждата, посред болката бе чувствал все едно и също: „Не спирай! Не спирай! Ти си призван!“ Дочувал бе този глас, когато трябваше да напусне родината си, защото бе избрал живота на саманите, дочувал го бе и тогава, когато бе оставил саманите, за да иде при онзи съвършен човек, и тогава, когато бе напуснал и него, за да се отправи в неизвестността. Колко отдавна не бе чувал този глас, колко отдавна не бе достигал някаква висота, колко равен и пуст се бе точил пътят му, дълги години, без някаква висока цел, без жажда, без възвишеност, доволен от дребните наслади и все пак незадоволен. Без сам да съзнава, през всичките тези години той се бе терзал и не бе преставал да се стреми към това, да стане човек като всички останали, като тези деца, макар че животът му преминаваше много по-жалък и нещастен от техния, защото целите им се отличаваха от неговите, както и грижите им, целият този свят от хора като Камасвами за него не бе означавал нещо повече от игра, от танц, който съзерцаваш отстрани, от комедия. Единствено Камала му бе скъпа, единствено тя имаше някаква стойност за него — но дали все още беше така? Имаше ли все още нужда от нея, или пък тя от него? Не играеха ли игра без край? Струваше ли си да се живее за това! Не, не си струваше! Тази игра се наричаше самсара, игра за деца, игра, която можеше да се играе навярно веднъж, два пъти, десет пъти — ала все отново и отново?

Разбра тогава Сидхарта, че играта бе свършила, че вече не би могъл да я играе. Тръпка премина по снагата му, той почувства, че вътре в него нещо бе умряло.

През целия този ден той остана под дървото и не преставаше да мисли за баща си, за Говинда, за Гаутама. Нима трябваше да ги напусне, за да стане като Камасвами? Настъпи нощ, а той все още беше под дървото. Когато вдигна очи към звездите, си помисли: „Седя си тук под моето мангово дърво, в моята градина.“ Поусмихна се — необходимо ли беше, редно ли беше, не беше ли някаква безразсъдна игра той да притежава мангово дърво, да притежава градина?

Сложи край и на това, то също умря в него. Стана, сбогува се с манговото дърво; сбогува се с градината. Тъй като през целия ден не бе ял, мъчеше го остър глад и той си спомни за своята градска къща, за своята стая, за своето легло, за масата, отрупана с ястия. Усмихна се уморено, потръпна и се сбогува с тези неща.

В същия час на нощта Сидхарта напусна градината си, напусна града и вече никога не се върна. Дълго го търси Камасвами, който мислеше, че са го отвлекли разбойници. Камала не го потърси. Тя не се изненада, когато узна, че Сидхарта е изчезнал. Нима не беше очаквала това винаги? Нима той не беше самана, бездомник, отшелник? Най-силно го бе почувствала при последната им среща и сред болката от загубата тя все пак се радваше, че този последен път така силно го бе привлякла до себе си и още веднъж се бе усещала изцяло завладяна и проникната от него.

Когато до нея стигна първата вест за изчезването на Сидхарта, тя пристъпи към прозореца, до който държеше в златен кафез една рядка пойна птичка. Отвори вратичката на кафеза, извади оттам птичката и я пусна да литне. Дълго гледа подир нея, подир отлитащата птичка. От този ден насетне престана да приема гости и домът й непрекъснато бе заключен. След време обаче разбра, че от последната си среща със Сидхарта е бременна.

Край реката

Сидхарта крачеше из гората, вече далеч от града, и не знаеше нищо друго, освен че вече не може да се върне обратно, че животът, който бе водил вече толкова години, е свършил, е отминал, е изяден и изсмукан до отвращение. Мъртва бе пойната птичка, която му се бе присънила. Дълбоко се бе оплел в тази самсара, бе всмукал от всички страни отвращение и смърт така, както може да всмуква някой сюнгер, докато най-сетне целият се напои. Беше се изпълнил до пресита, изпълнил се бе от низост, от смърт и на света нямаше вече нищо, което да го примами, което да го зарадва, което да го утеши.

Изгаряше от копнеж да не научава за себе си нищо повече, да намери покой, да бъде мъртъв. Ах, защо не изтрещеше някоя мълния, която да го убие! Защо не изскочеше някой тигър, който да го разкъса! Защо нямаше вино, отрова, която да му донесе упоение, забрава и сън, от който никога вече да не се събуди. Съществуваше ли на света още някаква мръсотия, с която да не беше се омърсявал, някакъв грях, някакво безумство, които да не бе извършвал, някакво душевно опустошение, чийто товар да не бе понасял? Беше ли все още възможно да живее? Беше ли възможно отново и отново да поема дъх, да издишва, да усеща глад, отново да яде, отново да спи, отново да лежи до някоя жена? Нима за него този кръговрат не бе изчерпан и приключен?

Сидхарта излезе на голямата река сред гората, същата река, през която някога като младеж, напуснал града на Гаутама, го бе превозил един лодкар. Спря пред тази река, несмело застана на брега й. Умората и гладът го бяха изтощили, пък и защо ли трябваше да върви по-нататък, накъде, към каква цел? Не, вече нямаше цели, вече нямаше нищо друго освен дълбокия, мъчителен копнеж да отърси от себе си цялото това безредно съновидение, да избълва от себе си това блудкаво вино, да сложи край на този жалък и позорен живот.

Над брега на реката бе надвиснало едно кокосово дърво и Сидхарта облегна рамо на него, обви с ръка ствола му и се загледа надолу към зелената вода, която неспирно се носеше под нозете му. Гледаше надолу и почувства как всецяло го е завладяло желанието да се пусне от дървото и да потъне в тази вода. Страховита пустота струеше от водата към него и напълно съответстваше на ужасната пустота в душата му. Да, това бе краят. За него вече не съществуваше нищо друго освен желанието да се изличи, да разбие на парчета грозната постройка на живота си, да ги запокити в нозете на подигравателно усмихващите се богове. Ето голямата цел, към която се бе стремил: смъртта, разбиването на формата, която ненавиждаше! Нека стане храна на рибите това псе Сидхарта, този безумец, това покварено и мързеливо тяло, тази сънена и преуморена душа! Нека стане храна на рибите и крокодилите, нека демоните го разкъсат на парчета!

Гледаше водата с разкривено лице, видя как то се отразява в нея и го заплю. Обхванат от дълбока умора, той пусна ръката си от ствола на дървото и се пообърна малко, за да падне отвесно, за да потъне най-после. Затворил очи, той се отпускаше в смъртта.

И тогава от някакви затънтени кътчета на душата му, от миналото на изнурителния му живот се роди някакъв звук. Беше само дума, сричка, която той без каквато и да било мисъл изговори едва чуто с пресекващ глас, прастарата дума, с която започваха и завършваха всички брамински молитви, свещената дума ОМ, която означава „съвършенство“ или „пълнота“. И в мига, в който звукът ОМ докосна слуха на Сидхарта, неговият потънал в дрямка дух внезапно се пробуди и разбра какво безразсъдство върши.

Страх обзе Сидхарта. Такова, значи, бе неговото положение, дотолкова, значи, бе загубен, дотолкова бе заблуден и изоставен от всякакво познание, че бе могъл да потърси смъртта, че това желание, това детинско желание бе могло да възникне в него: да намери покой, като изличи тялото си! Което в последно време не бе успяла да извърши цялата мъка, цялото отрезвяване, цялото отчаяние, бе сторил този миг, в който ОМ проникна в съзнанието му: да познае себе си сред своите мъки и блуждения.

„ОМ — тихо повтаряше той. — ОМ!“ И отново знаеше онова, което бе забравил: Брахман, ненакърнимостта на живота, божественото.

Ала това бе само миг, само проблясък. Сидхарта се свлече до дънера на кокосовото дърво, просна се изтощен и, като изричаше едва чуто ОМ, положи глава върху корените на дървото и се унесе в дълбок сън.

Спа дълбоко и без сънища, както отдавна не бе му се случвало. Когато след няколко часа се събуди, струваше му се, че са минали десет години, чуваше тихия плисък на водата, не знаеше къде се намира и кой го е довел тук, отвори очи, видя смаян дърветата и небосвода над главата си и едва тогава си спомни кой е и как се бе озовал тук. Но за това му беше нужно доста време, а миналото се яви пред него като забулено с воал, безкрайно далечно, безкрайно непостижимо, безкрайно безразлично. Знаеше само, че бе напуснал предишния си живот (в първия миг на спомнянето му този предишен живот му се струваше нещо много далечно, нещо почти забравено, сякаш неговото Аз се раждаше сега за втори път), че изпълнен от отвращение и низост, беше искал да захвърли дори живота си, но че се бе опомнил край една река, под едно кокосово дърво, със свещената дума ОМ на уста, а сетне бе заспал и сега, пробуден, гледа света като нов човек. Тихо изрече думата ОМ, с която бе заспал, и му се струваше, че целият негов дълъг сън не е бил нищо друго освен продължително, вглъбено изричане на ОМ, мислене на ОМ, потапяне и пълно разтваряне в ОМ, в Безименното, в Съвършеното.

Какъв прекрасен сън бе това! Никога един сън не беше го ободрявал, обновявал, подмладявал така! А може би наистина бе умрял, беше потънал и отново се бе родил в нов облик? Но не, той се познаваше, познаваше ръцете и нозете си, познаваше мястото, където лежеше, познаваше това Аз в гръдта си, този Сидхарта, този своенравен, чудат Сидхарта. Ала въпреки всичко бе променен, бе обновен, бе странно отпочинал, странно буден, весел и любопитен.

Изправи се Сидхарта и видя насреща му да седи някакъв човек, непознат човек, монах в жълти одежди и с бръсната глава, застинал в съзерцание. Разгледа мъжа, който нямаше нито коса, нито брада, и не след дълго разпозна в него Говинда, приятеля от младежките години, Говинда, който се беше приобщил към възвишения Буда. Говинда също бе остарял, но лицето му все още имаше някогашните си черти, по него се четеше усърдие, преданост, търсене, плахост. Когато обаче Говинда, почувствал погледа му, отвори очи и се вгледа в него, Сидхарта забеляза, че той не го е познал. Зарадва се Говинда, че го вижда буден, изглежда, дълго бе седял тук в очакване на пробуждането му, макар и да не го познаваше.

— Аз спах — рече Сидхарта. — Как си се озовал тук?

— Ти спа — отвърна Говинда. — Не е хубаво да се спи на такива места, които гъмжат от змии, където се кръстосват пътищата на горските животни. Аз, о, господине, съм ученик на възвишения Гаутама, на Буда, мъдреца от рода на Сакиите, и с още неколцина като мен скитах по този път, когато те видях заспал на място, опасно за спане. Ето защо се опитах да те събудя, о, господине, и понеже видях, че сънят ти е твърде дълбок, изостанах от спътниците си и седнах при теб. И тогава, изглежда, самият аз съм заспал, макар че исках да бдя над съня ти. Лошо изпълних дълга си, умората ме надви. Ала след като вече си се събудил, позволи ми да си тръгна, за да настигна своите братя.

— Благодаря ти, самана, задето си бдял над съня ми — рече Сидхарта. — Добросърдечни сте вие, учениците на Възвишения. Е, сега вече можеш да продължиш пътя си.

— Тръгвам, господине. Дано радостта да съпровожда господина навеки.

— Благодаря ти, самана.

Говинда направи жест за поздрав и рече:

— Сбогом.

— Сбогом, Говинда — отвърна Сидхарта.

Монахът се вкамени.

— Но, господине, откъде знаеш името ми?

Усмихна се тогава Сидхарта.

— Зная те, Говинда, от къщурката на баща ти и от браминското училище, и от жертвоприношенията, и от отиването ни при саманите, и от онзи час, в който ти се приобщи към Възвишения в горичката Йетавана.

— Та ти си Сидхарта! — провикна се Говинда. — Сега те познавам и не мога да разбера как веднага не те познах. Добре дошъл, Сидхарта, голяма е радостта ми, че те виждам пак.

— И аз се радвам да те видя отново. Ти си бил страж на съня ми и аз още веднъж ти благодаря, макар и да нямах нужда от страж. Накъде си се запътил, о, приятелю?

— Наникъде. Ние, монасите, винаги сме на път, стига да не е настъпил дъждовният период, все вървим от град на град, живеем според нашите закони, проповядваме учението, приемаме милостиня, продължаваме по-нататък. Така е винаги. Ами ти, Сидхарта, накъде си се отправил ти?

Рече Сидхарта:

— И с мене е същото, приятелю, както и с тебе. Отправил съм се наникъде. Просто съм на път. Скитам.

Говинда възрази:

— Казваш, че скиташ, и аз ти вярвам. Но не се сърди, о, Сидхарта, ти не приличаш на скитник. Носиш дреха на богат човек, носиш обуща на благородник, а косите ти, които излъчват мириса на благовонна вода, не са коси на скитник, не са коси на самана.

— Тъй е, скъпи, правилно си забелязал всичко, всичко вижда острото ти око. Но аз не съм ти казвал, че съм самана. Казах, че скитам. Такава е и истината: аз скитам.

— Скиташ — каза Говинда, — но малцина скитници носят такава дреха, малцина носят такива обуща, малцина имат такива коси. Аз скитам от много години, но за пръв път срещам такъв скитник.

— Вярвам ти, скъпи Говинда. Но ето че днес срещна и такъв скитник, с такива обуща, с такава одежда. Спомни си, скъпи: тленен е видимият свят, тленни, твърде тленни са и одеянията ни, и начинът, по който носим косите си, и самите ни коси и тела. Нося дрехи на богат човек, добре си го забелязал. Нося ги, защото бях богат, и нося косите си като светските люде и сластолюбците, защото бях един от тях.

— А сега, Сидхарта, какъв си сега?

— Не знам; знам го толкова, колкото и ти. На път съм. Бях богат, но вече не съм; а какво ще бъде утре, не знам.

— Загубил си богатството си?

— Загубих го или пък то мен. То изчезна. Бързо се движи колелото на събитията, Говинда. Къде е онзи брамин на име Сидхарта? Къде е онзи самана на име Сидхарта? Къде е онзи богаташ на име Сидхарта? Ти знаеш, Говинда, тленното бързо се променя.

Говинда дълго гледа приятеля си от младини, а в очите му се четеше съмнение. После го поздрави така, както се поздравяват благородници, и пое своя път.

Сидхарта гледаше след него с усмихнато лице, той още обичаше своя верен, плах другар. И как можеше да не обича някого или нещо в този миг, в този вълшебен час, след прекрасния си сън, проникнат от ОМ! Тъкмо в това се състоеше магията, която го бе завладяла по време на съня му и чрез ОМ — той обичаше всичко, бе преизпълнен с радостна обич към всичко, което виждаше. И сега му се струваше, че тъкмо в това се е състояла и някогашната му болест — че не можеше да обича нищо и никого.

Сидхарта гледаше с усмихнато лице след отдалечаващия се монах. Сънят му бе дал много сили, ала го мъчеше остър глад, защото вече два дни не бе ял нищо, а отдавна бе минало времето, когато можеше да издържа на гладуване. Припомни си онова време с тъга, но и с насмешка. Сети се как тогава се бе перчил пред Камала с три неща, с три благородни и недостижими умения, които владееше: постене — чакане — мислене. В това се състоеше тогава имотът, силата, могъществото му, здравата му опора — в усърдните, усилни години на своята младост той бе овладял само тези три умения, нищо повече. А ето че сега се бе лишил от тях, нито едно от тях вече не беше негово — нито постенето, нито чакането, нито мисленето. Беше се лишил от тях заради най-жалките и тленни неща — сладострастие, охолство, богатство! Наистина странни неща се бяха случили с него. Сега сякаш действително бе заприличал на хората деца.

Сидхарта взе да обмисля положението, в което се намираше. Мислеше с усилие, общо взето, нямаше желание за това, но се заставяше.

„Ето — мислеше си той, — сега, когато всички тези тленни неща отново са ме напуснали, аз пак стоя под слънцето както някога, когато бях малко дете, и нямам нищо свое, не мога нищо, не умея нищо, нищо не съм научил. Колко странно! Сега, когато вече не съм млад, когато косите ми са наполовина посивели, когато силите ми отслабват, сега аз пак започвам отначало, от детските си години!“

Отново не можа да сдържи усмивката си. Да, странна бе участта му. Той вървеше надолу и отново бе празен, гол и глупав сред света. Но това не го изпълваше с мъка, не, дори изпитваше желание да се смее, да се смее на себе си, да се смее на този странен, безумен свят.

„Вървиш надолу, човече!“, сам см продума той и се разсмя, а в мига, когато изказа тези думи, погледът му спря върху реката и той видя как реката също върви надолу, носи се все надолу, но въпреки това не спира да припява радостно. Това му се понрави и той приятелски се усмихна на реката. Не течение ли пред него същата река, в която бе искал да се удави някога, преди сто години, или всичко му се бе присънило?

„Наистина странен бе животът ми — мислеше си той, — премина по странни криволици. Като невръстно момче единствената ми грижа бяха боговете и жертвоприношенията. Като юноша единствената ми грижа беше отшелничеството, мисленето и съзерцанието, все търсех Брахман, боготворях безсмъртието в Атман. Като млад мъж обаче последвах покаяниците, живях в гората, понасях зной и мраз, научих се да гладувам, приучих тялото си да умира. После срещнах великия Буда и открих в неговото учение познанието, усетих знанието за единството на света да тече в мен като собствената ми кръв. Ала трябваше да напусна и Буда, и голямото познание. Отидох си и научих от Камала любовните наслади, научих от Камасвами търговията, трупах пари, пропилявах пари, научих се да обичам стомаха си, научих се да лаская сетивата си. Трябваха ми много години, докато загубя духа си, докато се отуча от мисленето, докато забравя единството. Нима не съм се превръщал бавно и с големи заобикаляния от мъж в дете, от мислител в човек дете? И въпреки това този път е бил твърде добър, и въпреки това птичката в гръдта ми не е умряла. Но какъв път бе това само. Трябваше да мина през толкова много глупост, през толкова много пороци, през толкова много заблуди, през толкова много отвращения, разочарования и мъки — само и само отново да стана дете и да започна всичко отначало. Но това беше правилно, сърцето ми казва «да» на тези неща, а очите ми се смеят. Трябваше да изпитам отчаяние, трябваше да се принизя до най-безразсъдната от всички мисли, до мисълта за самоубийство, за да възприема отново ОМ, за да мога пак да спя и да се събуждам, както трябва. Трябваше да се превърна в глупак, за да намеря отново Атман в себе си. Трябваше да извърша грях, за да мога отново да живея. Къде ли още би ме отвел пътят ми? Глупав е този път, той обикаля, може би върви в кръг. Да върви накъдето си иска — аз не ще престана да крача по него.“

Чувстваше как радостта блика в гърдите му.

— Откъде се взе тази твоя радост? — попита той сърцето си. — Да не би от дългия, здрав сън, който ми се отрази толкова добре? Или от словото ОМ, което изрекох? Или от това, че се отскубнах, че успях да осъществя бягството си, че най-сетне отново стоя под небосвода свободен като някое дете? О, колко е хубаво да си избягал, да си се освободил! Колко чист и прекрасен е въздухът тук, колко хубаво е да се диша! Там, откъдето избягах, всичко миришеше на мехлеми, на подправки, на вино, на излишество, на леност. Как ненавиждах този свят на богаташите, на гуляйджиите, на зароиграчите! Как ненавиждах сам себе си, задето бях останал толкова дълго в този ужасен свят! Как се ненавиждах, ограбвах, отравях, измъчвах, как се състарявах и озлобявах! Не, никога вече не ще си въобразя това, което някога ми доставяше такава радост — че Сидхарта е мъдър! Виж, това е добре, харесва ми, заслужава похвала: най-после слагам край на тази ненавист към самия себе си, слагам край на онзи безумен и празен живот! Заслужаваш похвала, Сидхарта, че след толкова години на глупост най-сетне отново ти хрумна нещо, отново направи нещо, чу птичката в гръдта ти да пее и я последва!

Тъй се хвалеше той, радваше се на себе си, вслушваше се с любопитство в стомаха си, който стенеше от глад. Чувстваше, че в последните дни е изпитал докрай вкуса на част от мъката, на част от низостта и ги е изплюл, предъвкал ги е до отчаяние, до смърт. Така беше добре. Можеше да остане още дълго при Камасвами, да печели пари, да прахосва пари, да засища корема си и да оставя душата си да умира от жажда, още дълго можеше да си седи в тази мека, тапицирана преизподня, ако не бе дошъл мигът на пълна безутешност и отчаяние, онзи върховен миг, в който той висеше над течащите води, готов да се унищожи. Беше чувствал отчаяние и най-дълбоко отвращение, но те не бяха го надвили, птичката, радостният извор и гласът вътре в него все пак бяха още живи и това го изпълваше с радост, караше го да се смее, разливаше сияние по лицето му под посивелите коси.

„Хубаво е — мислеше си той — човек сам да изпита всичко, което трябва да знае. Че светските наслади и богатството не са хубави неща, го знаех още от дете. Знаех го отдавна, изживях го обаче едва сега. И ето че го знам, знам го не само с мислите си, но и с очите си, със сърцето си, със стомаха си. Честит съм, че го знам!“

Дълго размишлява той върху своето преобразяваме, заслушан в птичката, която пееше от радост. Не беше ли умряла тази птичка в него, не беше ли почувствал смъртта й? Не, в него бе умряло нещо друго, нещо, което отдавна бе жадувало смъртта. Не беше ли то същото, което бе искал да умъртви някога, през жарките години на покаяние? Не беше ли неговото Аз, неговото малко, плахо и горделиво Аз, с което толкова години се беше борил, което непрестанно бе побеждавало, което отново изникваше след всяко умъртвяване, запрещаваше радостта, изпитваше ужас? Не беше ли тъкмо то, което днес най-сетне бе намерило смъртта си, тук, в гората, край тази красива река? Не се ли чувстваше той именно поради тази смърт дете, изпълнено с упование, без никакъв страх, преливащо от радост?

Сега на Сидхарта лека-полека се проясняваше защо като брамин, като покаяник напразно се бе борил с това Аз. Бяха му пречили прекомерното знание, прекалено многото свещени стихове, прекалено многото жертвени правила, прекалено многото самоизтезания, прекалено многото дела и стремежи! Изпълвало го беше високомерие, винаги се бе смятал за най-умния, за най-усърдния, винаги бе изпреварвал останалите с една крачка, винаги бе знаещ и одухотворен, жрец или мъдрец. В това жречество, в това високомерие, в тази одухотвореност се бе спотаило неговото Аз, здраво се бе загнездило там и там растеше, докато той си мислеше, че ще го умъртви с постене и покаяние. Сега осъзна това, видя, че тайнственият глас бе имал право, че никакъв учител не би могъл да му покаже пътя към избавлението. Ето защо се бе наложило да тръгне по света, да чезне сред наслада и могъщество, сред жени и пари, наложило се бе да стане търговец, зароиграч, пияница и ненаситник, докато жрецът и самана в него загинат. Ето защо се бе наложило да понася онези ужасни години, да понася отвращението, празнотата, безсмислието на един пуст и загубен живот чак до края, до горчивото отчаяние, когато и сластолюбецът Сидхарта, ненаситникът Сидхарта можеше да умре. Той беше умрял, един нов Сидхарта се бе пробудил от дрямката. Той също щеше да остарее, също щеше да умре един ден, защото Сидхарта бе тленен, тленно бе всяко създание. Днес обаче този Сидхарта бе млад, още дете, и бе преизпълнен с радост.

Такива мисли се въртяха в главата му, той се вслушваше усмихнат в звуците на стомаха си, дочу с благодарност как жужи една пчела. Спря ведър поглед на течащата река — никога досега водата не го бе изпълвала до такава степен с ограда, никога досега не беше съзнавал, че гласът и образът на носещата се вода могат да бъдат така силни и красиви. Струваше му се, че реката има да му казва нещо важно, нещо, което той още не знае, което тепърва го очаква. В тази река Сидхарта бе поискал да се удави, в нея се бе удавил старият, уморен, отчаян Сидхарта. Новият Сидхарта обаче изпитваше дълбока любов към тази течаща вода и безмълвно реши да не я напуска скоро.

Лодкарят

„Ще остана край тази река — рече си Сидхарта, — тя е същата, през която минах някога на път за хората деца; един приветлив лодкар ме превози тогава, него искам да потърся, от неговата колиба пътят ме отведе някога в един нов живот, който вече остаря и днес е мъртъв — нека и сегашният ми път, сегашният ми нов живот започнат оттам!“

Вгледа се с нежност в струящата вода, в прозрачната зеленина, в кристалните линии на тайнствения й рисунък. Виждаше как от дълбините й се издигат ясни перли, как по повърхността й се носят безмълвни мехурчета, а небесната синева се отразява в тях. Реката го гледаше с хиляди очи — зелени, бели, кристални, небесносини. Как обичаше тази вода, как го очароваше тя, колко благодарен й беше! Чуваше в сърцето си гласа, събудения отново глас, който му казваше: „Обичай тази вода! Остани при нея! Учи се от нея!“ О, да, той искаше да се учи от нея, искаше да я слуша. Струваше му се, че който разбира водата и тайните й, ще може да разбира и много други неща, много тайни, всички тайни.

Днес обаче измежду всички тайни на реката той виждаше само една и тя завладя сърцето му. Виждаше, че водата тече, тече, тече непрекъснато, но все пак винаги е тук, винаги и по всяко време е една и съща и въпреки това е нова във всеки миг! О, кои би проумял, кой би разбрал това! Самият той не го разбираше и не го проумяваше, само усещаше, че в него се надига някакво предчувствие, далечен спомен, божествени гласове.

Сидхарта се изправи, гладът му ставаше нетърпим. Тръгна прехласнат по-нататък, по крайбрежната пътечка, обратно на течението, заслушан в речния плисък, заслушан в куркащия глад на тялото си. Когато стигна до мястото, ладията тъкмо бе готова за отплаване и в нея стоеше същият лодкар, който някога бе превел младия самана на отвъдния бряг. Сидхарта веднага го позна, макар и той да бе твърде остарял.

— Ще ме прехвърлиш ли оттатък? — попита.

Лодкарят, който бе твърде учуден, че такъв благородник ходи сам и пешком, го взе на ладията и я оттласна от брега.

— Хубав е животът, който си си избрал — продума гостът. — Трябва да е много хубаво да живееш всеки ден край тази река и да пътуваш по нея.

Гребецът отвърна с: усмивка:

— Хубаво е, господине, така е, както ти казваш. Но нима всеки живот и всяка работа не са хубави?

— Сигурно е така. Ала все пак ти завиждам за твоята работа.

— Ах, скоро ще престанеш да я намираш толкова хубава. Тя не е за господа със скъпи дрехи.

Сидхарта се разсмя.

— Днес вече дрехите ми станаха причина да бъда оглеждан с недоверие. Не би ли искал, лодкарю, да приемеш от мен тези дрехи, които са ми омръзнали? Защото трябва да ти кажа, че нямам пари да ти платя.

— Господинът се шегува — засмя се лодкарят.

— Не се шегувам, приятелю. Виж какво, веднъж вече си ме превозвал даром през тази река с ладията си. Стори го и днес, този път срещу дрехите ми.

— Нима господинът иска да продължи пътя си без дрехи?

— Ах, най-много би ми се искало изобщо да не продължавам пътя си! Най-много би ми се искало да ми дадеш една стара препаска и да ме задържиш при себе си като помощник, дори като чирак, защото първо трябва да се науча как да се оправям с ладията.

Лодкарят измери чужденеца с дълъг, изпитателен поглед.

— Сега вече те познах — рече накрая той. — Някога ти преспа в колибата ми, отдавна, трябва да е било преди повече от двадесет години, после те превозих през реката и се сбогувахме като добри приятели. Не беше ли самана? Вече не мога да си спомня името ги.

— Казвам се Сидхарта и наистина бях самана, когато ме видя последния път.

— Е, добре си дошъл, Сидхарта. Името ми е Васудева. Надявам се, че и днес ще бъдеш мой гост, ще преспиш в колибата ми и ще ми разкажеш откъде идваш и защо красивите дрехи така са ти омръзнали.

Бяха стигнали до средата на реката и Васудева хвана по-здраво веслото, за да преодолее насрещното течение. Работеше спокойно, с яки ръце, вперил поглед в носа на лодката. Сидхарта седеше и го наблюдаваше, и си спомняше как някога, през последния ден от саманството му, бе почувствал в сърцето си обич към този човек. Прие с благодарност поканата на Васудева. Когато стигнаха до брега, му помогна да привърже ладията за коловете, после лодкарят го покани да влезе в колибата, предложи му хляб и вода, а Сидхарта яде с охота, с охота яде той и от манговите плодове, които му предложи Васудева.

После — слънцето клонеше вече към залез — те седнаха на един повален ствол на брега и Сидхарта разказа на лодкаря за произхода си и за своя живот, такъв, какъвто го бе видял пред очите си днес, в онзи час на безкрайно отчаяние. Разказът му продължи до късно през нощта.

Васудева го слушаше с голямо внимание. Смълчан, попиваше в себе си всичко, произход и детство, всички учения, всички търсения, всички радости, всички неволи. Това бе една от най-големите добродетели на лодкаря: малцина умееха да слушат като него. Без да изрече дори една дума, онзи, който говореше с него, чувстваше как Васудева поглъща думите му безмълвно, открито, с очакване, как не пропуска ни една, не чака ни една с нетърпение, не ги посреща ни с похвали, ни с укор, а само слуша. Сидхарта чувстваше какво щастие е да се изповядваш на такъв слушател, да потапяш в сърцето му своя собствен живот, собственото си търсене, собственото си страдание.

Ала към края на разказа, когато Сидхарта заговори за дървото над реката, за дълбокото си падение, за свещеното слово ОМ и за това, че след съня си изпитал такава любов към реката, лодкарят се заслуша с удвоено внимание, всецяло и напълно прехласнат, със затворени очи.

Когато обаче Сидхарта млъкна и задълго настъпи тишина, Васудева рече:

— Така е, както си го мислех. Реката ти е проговорила. Тя е и твоя приятелка, говори и на теб. Това е добре, това е много добре. Остани при мен, Сидхарта, приятелю мой. Някога имах жена, одърът й беше редом с моя, но тя умря отдавна и аз дълго живях сам. Живей сега ти с мен, и за двама ни има място и храна.

— Благодаря ти — каза Сидхарта, — благодаря ти и приемам поканата ти. Благодаря ти и за това, Васудева, че така добре ме слушаше! Рядко се срещат хора, които умеят да слушат, а аз не съм срещал ни един, който да слуша така, както умееш ти. Ще се уча от теб и на това.

— Ще се учиш — рече Васудева, — ала не от мен. Реката ме е научила да слушам, ти също ще се научиш от нея. Реката знае всичко, от нея може да се научи всичко. Ето, вече си научил от водата, че е добре да се стремиш надолу, да падаш, да търсиш дълбините. Богатият и благороден Сидхарта ще чиракува като гребец, ученият брамин Сидхарта ще стане лодкар. Това също е казано от реката. Ще научиш от нея и останалото.

След като дълго мълчаха, най-после Сидхарта рече:

— Какво е останалото, Васудева?

Васудева се надигна.

— Вече е късно — каза той, — хайде да спим. Не мога да ти кажа „останалото“, о, приятелю. Ще го научиш, а може би и вече го знаеш. Разбери, аз не съм от учените, не умея да говоря и разсъждавам като тях. Умея само да слушам и да бъда смирен, инак не съм научил нищо. Ако можех да го изрека и да го проповядвам, щях да бъда навярно мъдрец, но сега съм само лодкар и моят дълг е да превозвам хора през тази река. Превозил съм много хора, хиляди, и за всички тях реката ми не е била нищо друго освен пречка по пътя им. Бяха тръгнали за пари и сделки, отиваха на сватби, на поклонения и реката все се изпречваше на пътя им, а лодкарят бе този, който бързо трябваше да ги прехвърли през нея. Но за неколцина сред тези хиляди, бяха не повече от четирима или петима, реката престана да бъде пречка, те чуха гласа й, вслушаха се в нея и тя стана за тях толкова свята, колкото е и за мен. Нека сега се отдадем на покой, Сидхарта.

Остана Сидхарта при лодкаря и се научи да управлява ладията, а когато нямаше работа, се трудеше заедно с Васудева в оризовата нива, събираше дърва, береше плодовете на банановите дървета. Научи се да дяла весла, научи се да поправя лодката, да плете кошници и всичко, което научеше, го радваше, а дните и месеците отлитаха бързо. Ала повече от това, което можеше да го научи Васудева, го учеше реката. От нея се учеше непрестанно. Учеше се преди всичко на умението да слуша с притихнало сърце, с очакваща, разкрита душа, без страст, без желание, без преценка, без мнение.

С Васудева живееха в сговор и сегиз-тогиз разменяха помежду си думи, малко на брой, но дълго обмисляни думи. Васудева не бе приятел на думите, на Сидхарта рядко се удаваше да го подтикне към разговор.

— Научи ли и теб реката — попита го веднъж той — на онова тайнствено нещо: че времето не съществува?

Усмивка озари лицето на Васудева.

— Да, Сидхарта — рече той. — Това искаш да кажеш, нали: че реката навсякъде е една и съща, при извора и при устието си, при водопада, на брода, във водовъртежа, в морето, в планината, навсякъде, по едно и също време, и че за нея съществува само настоящето, а не сянката, наречена минало, нито пък сянката, наречена бъдеще.

— Това е — каза Сидхарта. — И когато го научих, аз се взрях в живота си и видях, че той също е река, в която момчето Сидхарта бе разделено от мъжа Сидхарта и от стареца Сидхарта само чрез някакви сенки, не чрез нещо истинско. Предишните раждания на Сидхарта също не бяха минало, нито пък неговата смърт и завръщането му при Брахман — бъдеще. Нищо не е имало, нищо няма да има; всичко е, всичко съществува в настоящето.

Сидхарта говореше пламенно, дълбоко го бе ощастливило това прозрение. О, нима всички страдания не бяха време, нима всички мъки и страхове не бяха време, нима цялата тежест, цялата враждебност на света не изчезваха, не биваха превъзмогвани, когато се превъзмогнеше и времето, когато времето можеше да изчезне поне в мислите ти? Пламенно говореше Сидхарта и Васудева се усмихна с озарено лице и кимна в знак на одобрение, кимна мълчаливо, поглади с ръка рамото на Сидхарта и отново се захвана с работата си.

А друг един път, когато реката тъкмо бе придошла от дъждовете и могъщо бучеше, Сидхарта рече:

— Много гласове има реката, твърде много гласове, нали, приятелю? Не долавяш ли в нея гласа на крал, на воин, на бик, на нощна птица, на родилка, на стенещ човек и още хиляди други гласове?

— Така е — кимна Васудева, — гласовете на всички създания се сливат в нейния глас.

— А знаеш ли — продължи Сидхарта — какво слово изрича, когато успееш да чуеш всичките й десетки хиляди гласове едновременно?

Лицето на Васудева се усмихна щастливо, той се приведе към Сидхарта и прошепна в ухото му свещеното слово ОМ. То беше същото, което бе чул и Сидхарта.

И малко по малко усмивката му все повече заприличваше на усмивката на лодкаря, тя стана почти също така лъчиста, почти също така просияна от щастие, също така просветнала от хиляди малки бръчици, също така детинска, също така старческа. Когато видеха двамата лодкари, много пътници ги смятаха за братя. Двамата често присядаха на поваления ствол на брега, мълчаха и се вслушваха във водата, която за тях не беше вода, а глас на живота, глас на това, което съществуваше, на това, което вечно се раждаше. Понякога се случваше, докато слушат реката, двамата да мислят за едни и същи неща, за някой скорошен разговор, за някой от пътниците им, развълнувал ги с лицето или със съдбата си, за смъртта, за детството си и да се поглеждат в един и същ миг, когато реката им кажеше нещо — обладани от една и съща мисъл, ощастливени от един и същ отговор на един и същ въпрос.

От ладията и от двамата лодкари се излъчваше нещо, което някои от пътниците долавяха. От време на време се случваше някой пътник, след като се взреше в лицето на единия от тях, да започне да разказва за живота си, да споделя мъките си, да говори за сполетелите го злини, да търси утеха и съвет. От време на време се случваше някой да ги помоли за позволението им да пренощува при тях, за да слуша и той реката. Случваше се също да ги навестят любопитни, които бяха чували, че край тази река живеят двама мъдреци — или магьосници, или светци. Любопитните задаваха много въпроси, но не получаваха отговор; те не намираха нито магьосници, нито мъдреци, а само двама приветливи застарели мъже, които сякаш бяха неми, а донякъде и чудати, и вдетинени. Така любопитните се смееха и се забавляваха с глупостта и лековерието на народа, който пръска такива нелепи слухове.

Годините отминаваха и никой не ги броеше. Един ден пристигнаха монаси странници, последователи на Гаутама, на Буда, които помолиха да бъдат закарани до отсрещния бряг, и от тях лодкарите узнаха, че трябвало по най-бързия начин да се върнат при великия си учител, тъй като се бил пръснал слух, че Възвишения е на смъртно легло и не след дълго ще умре за последен път като човек и ще намери вечен мир. Не мина много време и дойдоха други монаси, след тях още, и както монасите, така и повечето от останалите пътници и странници говореха единствено за Гаутама и за близката му смърт. И както за военен поход или за коронясването на някой крал хората се стичат отвсякъде, от всички страни и се събират на групи подобно мравките, така и те, привличани сякаш от някаква магия, се стичаха натам, където великият Буда очакваше смъртта си, където щеше да се случи невероятното, и този велик, съвършен човек, стар колкото света, щеше да се пресели във великолепието.

През тези дни Сидхарта мисли много за умиращия мъдрец, за великия учител, чийто глас бе сепнал цели народи и бе събудил от сън стотици хиляди хора, чийто глас сам той бе чул някога, чийто свят лик сам бе гледал някога със страхопочитание. Мислеше си за него с ведрина, виждаше пред очите си пътя му към съвършенството и с усмивка си спомняше за думите, които някога като младеж бе отправил към него, към Възвишения. Струваше му се, че това са били горделиви и наперени думи, и той си спомняше за тях с насмешка. Отдавна вече не се чувстваше чужд на Гаутама, макар да не бе могъл да приеме неговото учение. Не, човек, който търси истински, който истински желае да намери нещо, не би могъл да приеме каквото и да било учение. Но този, който го намереше, би могъл да се съгласи с всяко учение, с всеки път, с всяка цел, вече нищо не можеше да го раздели от хилядите други, които живееха във вечността, които дишаха божественото.

През един от тези дни сред многото странници, отправили се на път към Буда, се намери и Камала, някогашната прекрасна блудница. Тя отдавна се бе отдръпнала от по-раншния си живот, бе подарила градината си на монасите на Гаутама, бе се приобщила към учението и днес се числеше към другарките и благодетелките на странниците. Когато и до нея стигна слухът за близката смърт на Гаутама, тя също се отправи пешком на път заедно със сина си, невръстния Сидхарта, облечена в най-проста дреха. Поеха покрай реката; детето обаче скоро се измори, искаше да се връщат, искаше да си почиват, искаше да яде, стана непослушно и плачливо. Камала често трябваше да спира, за да може синът й да си почине, той бе свикнал да й налага волята си и тя трябваше да го храни, да го утешава, да му се кара. Детето не можеше да разбере защо е тръгнало заедно с майка си на това мъчително и тъжно странстване към непознато място, при чужд човек, който бил свят и когото чакали да умре. Нека си умира, какво го засяга това?

Странниците вече не бяха далеч от пристана на Васудева, когато малкият Сидхарта отново накара майка си да починат. Самата Камала също бе изморена и докато момченцето захапа един банан, тя приседна на земята, затвори за кратко очи да се отмори. Ала изведнъж изпищя пронизително, детето погледна уплашено и видя пребледнялото й от ужас лице, а изпод дрехата й изпълзя и се скри малка черна змия, която бе ухапала Камала.

Двамата хукнаха да търсят други хора по пътя, но когато бяха съвсем близо до пристана, Камала рухна на земята, без да може да направи нито крачка повече. Детето обаче нададе жален вопъл, започна да целува и прегръща майка си, която също подкрепи силните му викове за помощ, докато те стигнаха до слуха на Васудева, който се намираше на брега. Той бързо дойде при двамата, вдигна жената на ръце, занесе я в лодката, момчето притича редом с него и не след дълго те бяха в колибата, където Сидхарта тъкмо заставаше до огнището, за да накладе огън. Той вдигна очи и видя най-напред лицето на малкия, което му напомняше нещо, подсказваше му нещо забравено. После погледна към Камала, която тозчас позна, макар да лежеше в несвяст в ръцете на лодкаря, разбра, че лицето, което толкова силно му напомняше нещо, бе на неговия собствен син, и сърцето му силно се развълнува.

Промиха раната, но тя вече бе почерняла и тялото на Камала бе подпухнало, затова наляха в устата й лековито питие. Съзнанието й се върна, тя лежеше в колибата върху одъра на Сидхарта, а над нея се бе надвесил самият Сидхарта, който някога толкова много я бе любил. Струваше й се, че сънува, тя се взря с усмивка в лицето на своя приятел, после лека-полека разбра в какво положение се намира, спомни си за ухапването, повика с уплаха детето.

— То е при теб, бъди спокойна — каза Сидхарта.

Камала се вгледа в очите на Сидхарта. Тя говореше с натежал език, отровата я бе изнемощила.

— Остарял си, скъпи — каза тя, — посивял си. Но затова пък приличаш на младия самана, който някога дойде при мен в градината ми без дрехи и с прашни нозе. Приличаш на него много повече, отколкото когато напусна мен и Камасвами. Приличаш му по очите, Сидхарта. Ах, аз също остарях… можа ли изобщо да ме познаеш?

— Веднага те познах, Камала, скъпа — усмихна се Сидхарта.

Камала посочи момченцето си и рече:

— А него позна ли? Това е твоят син.

Очите й започнаха да блуждаят и се затвориха. Детето се разплака, Сидхарта го взе на коленете си, поглади косата му и както гледаше детското лице, изведнъж си припомни една стара браминска молитва, която бе учил отдавна, през ранното си детство. Започна да я казва бавно, с напевен глас, думите струяха към него откъм миналото, откъм детството. Гласът му успокои детето, то само изхлипваше от време на време, а накрая заспа. Сидхарта го положи на одъра на Васудева. Васудева бе застанал до огнището и вареше ориз. Сидхарта го погледна и той отвърна на погледа му с усмивка.

— Тя ще умре — тихо промълви Сидхарта.

Васудева кимна, приветливото му лице бе озарено от огъня в огнището.

Камала дойде още веднъж в съзнание. Болка разкривяваше лицето й, очите на Сидхарта прочетоха страданието по устата й, по пребледнелите й страни. Той прочете всичко това мълчешком, внимателно, търпеливо, вглъбен в нейното страдание. Камала го почувства, очите й потърсиха неговите. Погледна го и му каза:

— Сега виждам, че и очите ти са се променили. Станали са съвсем други. Но по какво познавам все още, че си Сидхарта? Това си ти и не си ти.

Сидхарта не отрони нито дума, очите му кротко гледаха в нейните.

— Нима си успял? — попита го тя. — Нима намери покой?

Той се усмихна и постави дланта си върху нейната.

— Виждам — каза тя, — виждам. И аз ще намеря покой.

— Ти си го намерила — прошепна Сидхарта.

Камала не сваляше поглед от очите му. Мислеше си, че бе тръгнала при Гаутама, за да види лика на един човек, достигнал съвършенството, за да вдиша от неговия покой, а вместо това бе намерила Сидхарта и това пак беше хубаво, толкова хубаво, колкото и ако бе видяла Възвишения. Искаше й се да му го каже, ала езикът вече отказваше да я слуша. Гледаше го безмълвна и той видя как животът гасне в очите й. Когато последната болка изпълни погледа й и той угасна, когато по снагата й мина последна тръпка, пръстите му затвориха клепките й.

Дълго седя така, без да снема поглед от лицето й, заспало вечен сън. Дълго гледа устата й, състарената й морна уста със сбръчкани устни, и си припомни, че някога, през пролетта на годините си, бе сравнил тази уста с току-що разкъсана смокиня. Дълго седя втренчен в бледото лице, в уморените бръчки, изпълваше се с тази гледка, виждаше и собственото си лице да лежи така, пак тъй бяло, пак тъй угаснало, а наред с това виждаше своето и нейното лице млади, с алени устни, с пламтящи очи и чувството за настояще и едновременност, чувството за вечност го проникна изцяло. В този час изпитваше дълбоко, по-дълбоко откогато и да било ненакърнимостта на всеки живот, вечността на всеки миг.

Когато стана, Васудева му бе приготвил ориз. Но Сидхарта не вкуси от него. В обора, където държаха козата си, двамата старци си нагласиха постеля от слама и Васудева легна да спи. Сидхарта обаче излезе и прекара нощта седнал пред колибата, заслушан в реката, обтичан от миналото, докосван и обгръщан от всички периоди в живота си едновременно. Сегиз-тогиз се изправяше, отиваше до вратата на колибата и даваше ухо, за да разбере дали детето спи.

Рано сутринта, още преди слънцето да се появи, Васудева излезе от обора и дойде при приятеля си.

— Не си спал — каза той.

— Не съм, Васудева. Седях тук, слушах реката. Много неща ми каза тя, изпълни ме дълбоко е целебната мисъл, с мисълта за единството.

— Ти изживя мъка, Сидхарта, но аз виждам, че в сърцето ти не се е вселила тъга.

— Не, скъпи, как бих могъл да тъгувам? Бях богат и щастлив, но сега съм още по-богат и по-щастлив. Получих дар — своя син.

— И аз се радвам на сина ти. Но сега, Сидхарта, нека се заловим за работа, предстоят ни много неща. Камала умря на същия одър, на който някога умря жена ми. Нека издигнем кладата за Камала на същия хълм, на който някога издигнах кладата за жена си.

И докато момчето още спеше, двамата издигнаха кладата.

Синът

Детето бе присъствало на погребението на майка си боязливо и разплакано, беше изслушало навъсено и боязливо Сидхарта, който го поздрави като свой син и му рече, че е добре дошъл при него, в колибата на Васудева. По цели дни седеше с пребледняло лице на хълма на мъртвата, отказваше да яде, заключи погледа си, заключи сърцето си, бунтуваше се и се противеше на съдбата.

Сидхарта го щадеше и не подценяваше скръбта му. Сидхарта разбираше, че синът му не го познава, че не би могъл да го обича като баща. Лека-полека той видя и разбра също, че единадесетгодишното момче е разглезено мамино синче, израсло сред навиците на богатството, свикнало на изискани ястия, на меко легло, свикнало да повелява на слуги. Сидхарта разбра, че скърбящото и разглезено дете не би могло да се примири с непознатото обкръжение и с бедността изведнъж и драговолно. Не го насилваше, вършеше някои работи вместо него, винаги подбираше за него най-хубавото от храната им. Надяваше се да го спечели постепенно, чрез благо търпение.

Когато момчето беше дошло, той се бе нарекъл богат и щастлив. Но времето течеше, а момчето си оставаше отчуждено и мрачно, показваше горделив и опак нрав, не искаше да върши никаква работа, не почиташе двамата възрастни, крадеше от плодните дървета на Васудева и Сидхарта започна да разбира, че при него заедно със сина му са дошли не щастието и покоят, а мъката и грижата. Но той го обичаше и предпочиташе сегашните мъки и грижи на обичта, отколкото някогашното щастие и радост без момчето.

Откакто малкият Сидхарта бе дошъл в колибата, двамата мъже бяха разделили задълженията си. Васудева отново бе поел сам ладията, а Сидхарта се грижеше за колибата и нивата, за да може да бъде заедно със сина си.

Дълго време, дълги месеци чака Сидхарта синът му да го разбере, да приеме обичта му, може би и да й отвърне. Дълги месеци чака и Васудева, който само гледаше, чакаше и мълчеше. Един ден, когато младият Сидхарта отново бе изтормозил много баща си със своята опърничавост и с капризите си и му беше строшил две панички за ориз, Васудева повика след вечеря своя приятел настрани и поведе с него разговор.

— Не ми се сърди — рече той, — говоря с теб като приятел. Виждам, че се мъчиш, виждам, че страдаш. Твоят син, скъпи, ти създава грижи, той създава грижи и на мен. С друг живот, с друго гнездо е свикнала младата птичка. Тя е напуснала града и богатството не като теб от отвращение и пресита, а е оставила всичко това зад гърба си против своята воля. Питах реката, о, приятелю, много пъти я питах. Но реката се смее, тя ми се присмива, присмива се на теб и на мен, тресе се от смях заради нашата глупост. Водата отива при вода, младостта — при младост, синът ти не е попаднал на място, където може да вирее. Попитай и ти реката, изслушай я и ти!

Сидхарта спря загрижен поглед върху приветливото му лице, в чиито безбройни гънки винаги имаше ведрина.

— Нима мога да се разделя с него? — тихо и засрамено продума той. — Нека изчакаме още малко, скъпи. Нали виждаш, аз се боря за него, стремя се към сърцето му и искам да го завоювам с обич и приветливо търпение. Някой ден реката и нему трябва да заговори, той също е призван.

Усмивката на Васудева разцъфна с още по-голяма топлота.

— О, да, той също е призван, той също е от вечния живот. Но нима ние двамата, ти и аз, знаем за какво точно е призван, за какъв път, за какви дела, за какви страдания? А страданията му няма да бъдат малки, защото сърцето му е горделиво и хладно, а такива хора трябва да страдат много, много да се лутат, да вършат много неправди, да се покриват с много грехове. Кажи ми, скъпи: не възпитаваш ли сина си? Не го ли заставяш? Не го ли биеш? Не го ли наказваш?

— Не, Васудева, не върша нищо такова.

— Знаех това. Не го заставяш, не го биеш, не му заповядваш, понеже знаеш, че мекото е по-силно от твърдото, че водата е по-силна от скалата, че любовта е по-силна от принудата. Това е много добре и аз не мога да не те похваля. Но нима не се заблуждаваш, като си мислиш, че не го насилваш, че не го наказваш? Нима чрез обичта си не го връзваш с вериги? Не го ли засрамваш всеки ден с добротата и търпението си, не вгорчаваш ли по този начин живота му още повече? Не го ли принуждаваш — него, високомерното и разглезено хлапе — да живее в колиба заедно с двама дърти гризачи на банани, за които дори оризът е лакомство и чиито разсъждения не могат да бъдат неговите, чиито сърца са стари и безмълвни и туптят по-различно от неговото? Нима всичко това не е за него принуда, не е наказание?

Сидхарта гледаше смутено към земята. После тихо попита:

— Какво според теб трябва да направя?

Васудева рече:

— Отведи го в града, отведи го в дома на майка му, там сигурно още има слуги, предай го на тях. А ако няма, заведи го при някой учител не заради самото учение, а за да се събере с други деца, с момчета и момичета, и да бъде в света, който е негов. Никога ли не ти е минавало през ум такова нещо?

— Ти надзърташ в сърцето ми — тъжно рече Сидхарта. — Това често ми е минавало през ума. Но кажи, как мога да отведа в този свят него, чието сърце и бездруго не е особено смирено? Няма ли да заживее в разкош, няма ли да се изгуби сред наслади и могъщество, няма ли да повтори всички блуждения на своя баща, няма ли навярно съвсем да изчезне в самсара?

Лицето на лодкаря засия в усмивка; той нежно докосна ръката на Сидхарта и каза:

— Попитай за това реката, приятелю! Чуй я как ще ти се изсмее! Нима наистина смяташ, че си извършил своите глупости, за да ги спестиш на сина си? И нима можеш да предпазиш сина си от самсара? По какъв начин? Чрез учение, чрез молитва, чрез назидание? О, скъпи, нима напълно си забравил онази история, онази поучителна история на браминския син Сидхарта, която някога ми разказа на същото това място. Кой предпази онзи самана Сидхарта от самсара, от грях, от алчност, от безразсъдство? Нима успяха да го предпазят благочестивостта на баща му, назиданието на учителя му, собственото му знание, собственото му търсене? Кой баща, кой учител съумя да го възпре да живее сам живота, сам да се омърсява с живота, сам да стоварва върху себе си вина, сам да пие горчивата чаша, сам да търси пътя си? Нима мислиш, скъпи, че този път може да бъде спестен някому? Да не би на синчето ти, защото го обичаш, защото с радост би му спестил страданията, болките и разочарованията? Но дори и десет пъти да умреш за него, ти не би могъл да предотвратиш и най-малката частица от съдбата му.

Никога досега Васудева не бе изричал толкова много думи. Сидхарта любезно му благодари, влезе угрижен в колибата, сънят дълго не го спохождаше. Васудева не бе му казал нищо, което вече сам да не бе премислил и да не знаеше. Но той не можеше да превърне в дело подобно знание, защото по-силна от знанието бе обичта му към момчето, нежността му, страхът му да не го загуби. Нима друг път бе загубвал до такава степен сърцето си, нима друг път бе обичал някого толкова силно, толкова сляпо, толкова мъчително, толкова безуспешно — и въпреки това толкова щастливо?

Сидхарта не можеше да последва съвета на приятеля си, не можеше да се раздели със сина си. Оставяше се момчето да му заповядва, оставяше се да го унижава. Мълчеше и чакаше и всеки ден започваше отначало тихата битка на приветливостта, безмълвната война на търпението. Васудева също мълчеше и чакаше — приветлив, знаещ, търпелив. И двамата бяха майстори в търпението.

Веднъж, когато лицето на малкия му напомни много за Камала, в съзнанието на Сидхарта внезапно проблеснаха думи, които някога, в дните на младостта му, Камала бе отправила към него. „Не можеш да обичаш“, бе му казала тя, а той се бе съгласил с нея, бе сравнил себе си със звезда, а хората деца — с падащи листа, и въпреки това не бе усетил в онези думи някакъв упрек. Така и беше — той никога не би могъл да се отдаде напълно на някого, да забрави себе си, да върши глупости заради нечия любов; никога не бе могъл да стори такова нещо и тогава му се бе струвало, че тъкмо тук се крие голямата разлика, която го отделя от хората деца. Ала сега, откакто синът му беше тук, и Сидхарта напълно бе заприличал на хората деца, и той вече страдаше заради някого, обичаше някого, чезнеше от обич, заради обичта се бе превърнал в глупак. Едва сега, в старостта, той чувстваше тази най-силна и най-необяснима страст, тя го караше да страда, да страда мъчително и все пак да бъде щастлив, и все пак да се чувства обновен, да се чувства по-богат.

Наистина, той усещаше, че тази обич, тази сляпа обич към сина му представлява страст, представлява нещо твърде човешко, тя е самсара, мътен извор, тъмна вода. Но заедно с това чувстваше, че тя не беше малоценна, че бе необходима, че произтичаше от собствената му същина. Тази наслада също трябваше да бъде заплатена, тези болки също трябваше да бъдат изпитани, тези безразсъдства също трябваше да бъдат извършени.

А синът не му пречеше да върши своите безразсъдства, да се стреми към него, всеки ден да се огорчава от капризите му. Та у този баща нямаше нищо, което да го възхищава, и нищо, от което да се бои! Този баща бе добър човек, простодушен и кротък, може би и твърде смирен човек, може би светец — ала всички тези качества не можеха да спечелят момчето. Този баща, който го държеше като пленник в мизерната си колиба, бе за него скучен и тъй като отвръщаше на всяка пакост с усмивка, на всяка обида с приветливост, на всяка злост с доброта, детето възприемаше всичко това като омразна лукавост на дърт подлизурко. То би било по-доволно, ако баща му го заплашваше, ако се държеше зле с него.

Един ден това, което младият Сидхарта бе спотайвал в гърдите си, се отприщи и той открито се обяви против баща си. Старият му бе заръчал да събере съчки. Момчето обаче не излезе от колибата, а остана вътре упорито и раздразнено, заудря с крак по пода, сви пестници и изрече с дива ярост цялата си омраза и презрение в лицето на своя баща.

— Иди сам си събирай съчки! — гневно крещеше то. — Да не съм ти слуга! Ти наистина не ме биеш, ама защото не смееш; а с твоята благочестивост и добродушие непрекъснато гледаш да ме накажеш и унижиш! Искаш и аз да стана като теб, също толкова благочестив, също толкова кротък, също толкова мъдър! Ала да знаеш: може да ти е криво, но аз по-скоро ще стана пладнешки разбойник и убиец и ще вляза в ада, вместо да заприличам на теб! Мразя те, ти не си ми баща, ако ще дори и десет пъти да си бил любовник на майка ми!

Яростта и огорчението преливаха в него, бушуваха в стотици безумни и злобни думи против бащата. После момчето избяга и се върна едва късно вечерта.

Но на следващата сутрин беше изчезнало. Изчезнала беше и една малка кошничка, изплетена от двуцветно лико, в която двамата лодкари държаха медните и сребърните монети, събирани от превозваните пътници. Изчезнала бе и лодката, Сидхарта я видя изоставена на отсрещния бряг. Момчето бе избягало.

— Трябва да го настигна — рече Сидхарта, който цял тръпнеше от мъка след хулните думи на момчето, изречени предишния ден. — Едно дете не бива да върви само в гората. Ще загине. Трябва да направим сал, Васудева, за да се прехвърлим оттатък.

— Ще направим сал — каза Васудева, — за да стигнем до лодката си, която хлапето заграби. Но него, приятелю, би трябвало да оставиш да си върви по пътя, вече не е дете, ще се оправи. То търси пътя към града и има право, недей забравя това. Върши същото, което ти пропусна да сториш. Грижи се за себе си, върви по своя друм. Ах, Сидхарта, виждам, че страдаш, но страдаш от болки, на които човек само може да се смее, на които ти самият скоро ще се смееш.

Сидхарта не отвърна. Той вече държеше в ръка брадвата и се захвана да прави сал от бамбук, а Васудева му помагаше да привързва отделните стволове с въжета от лико. Сетне се прехвърлиха на отвъдния бряг, течението ги отвлече доста надалеч, та трябваше да изтеглят сала нагоре по реката.

— Защо си взел брадвата? — викна Сидхарта.

Васудева отвърна:

— Кой знае, може веслото на лодката ни да се е загубило…

Но Сидхарта знаеше какво мисли приятелят му. Мислеше, че момчето може да е захвърлило нанякъде веслото или да го е строшило, за да си отмъсти и да им попречи при преследването. И наистина в лодката нямаше весло. Васудева посочи към дъното й и погледна другаря си с усмивка, сякаш искаше да каже: „Нима не виждаш какво е пожелал да ти рече твоят син? Нима не виждаш, че не иска да бъде преследван?“ Но не издума нищо на глас. Залови се да издяла ново весло. А Сидхарта се сбогува с него, за да търси беглеца. Васудева не го възпря.

Сидхарта се намираше в гората вече от доста време, когато му мина през ума, че търсенето е безполезно. Помисли си, че момчето или твърде много го е изпреварило и вече се намира в града, или пък — ако все още беше на път — би се крило от него, от преследвача си. Продължи да размисля и откри също, че вече сам не се страхува за сина си, а дълбоко в себе си чувства, че той нито е загинал, нито пък някаква опасност го заплашва в гората. Но въпреки това продължи, без да спира, ала вече не за да го спасява, а воден от копнежа може би само да го зърне още веднъж. Така стигна до града.

Когато недалеч от града се озова на широкия друм, той спря при входа на красивата градина, принадлежала някога на Камала, точно там, където бе я видял за пръв път в носилото й. Някогашните спомени възкръснаха в душата му, той се видя отново да стои там като млад, брадясал, полугол самана, с коси, посипани с прах. Сидхарта дълго не мръдна от мястото си, надзърна в градината през отворената врата, видя монаси в жълти одеяния да се разхождат под красивите дървета.

Дълго стоя така, размишляваше, явяваха му се различни образи, вслушваше се в историята на своя живот. Дълго стоя така, загледан в монасите, а вместо тях виждаше младия Сидхарта, виждаше младата Камала под високите дървета. Ясно виждаше себе си, виждаше как Камала го угощава, как получава първата й целувка, как хвърля горделив и презрителен поглед назад към браминството си, как високомерно и жадно започва светския си живот. Виждаше Камасвами, виждаше слугите, пировете, зароиграчите, музикантите, виждаше пойната птичка на Камала в кафеза, преживяваше всичко това още веднъж, вдишваше самсара, още веднъж остаря и се умори, още веднъж почувства отвращението, още веднъж почувства желание то да се изличи, още веднъж се наслади на свещеното слово ОМ.

След като прекара дълго време при вратата на градината, Сидхарта разбра, че копнежът, който го бе довел до това място, беше безразсъден, че той не можеше да помогне на сина си, че не биваше да се вкопчва в него. Чувстваше своята обич към беглеца дълбоко в сърцето си като рана и заедно с това усещаше, че тази рана не му беше отредена, за да рови в нея — тя трябваше да се превърне в цвят и да излъчва сияние.

Но в този час раната му все още не беше се превърнала в цвят, все още не излъчваше сияние и това го натъжи. Вместо целта на желанието му, която го бе довела дотук подир избягалия син, имаше само пустота. Приседна тъжен, усети как нещо в сърцето му умира, почувства празнота, вече не виждаше никаква радост, никаква цел. Седеше вглъбен в себе си и чакаше. Това бе научил край реката, само това: да чака, да проявява търпение, да се вслушва. Затова седеше и се вслушваше — в прахоляка по друма, в сърцето си, което биеше морно и тъжно, — седеше и чакаше един глас. Вслушва се така някой и друг час, престана да вижда образи, взе да пропада в празнотата, без да се съпротивлява, без да съзира някакъв път. А когато усещаше да го гори раната, той безмълвно изричаше ОМ, изпълваше се с ОМ. Монасите от градината го забелязаха и тъй като вече много часове не бе мръднал от мястото си, а по сивите му коси се натрупваше все повече прах, един от тях дойде при него и положи в нозете му два банана. Старецът не го забеляза.

От това вцепенение го изтръгна една ръка, която докосна рамото му. Незабавно позна докосването, нежно и плахо, и дойде на себе си. Изправи се и поздрави Васудева, който го бе последвал. И когато се взря в неговото приветливо лице, в ситните му, изцяло изпълнени с усмивка бръчици, във ведрите му очи, той също се усмихна. Сега забеляза пред себе си двата банана, взе ги, даде единия на лодкаря, сам изяде другия. Сетне двамата с Васудева поеха мълчаливо обратно през гората, върнаха се на своя пристан. Никой не спомена за онова, което се бе случило през деня, никой не назова името на момчето, никой не каза нещо във връзка с бягството му, никой не продума за раната. В колибата Сидхарта легна на своя одър и когато след време Васудева дойде при него, за да му предложи паничка кокосово мляко, го намери заспал.

ОМ

Раната горя още дълго. Всеки път, когато Сидхарта превозваше през реката някой пътник, взел със себе си своя син или дъщеря си, той не можеше да не погледне със завист, да не си помисли: „Толкова много, хиляди са хората, на които е отредено това най-прелестно щастие — защо го нямам и аз? И лошите хора, и крадците, и разбойниците имат деца и ги обичат, и са обичани от тях, само аз не.“ Ето тъй мислеше вече, без никакъв разум, дотам чак бе заприличал на хората деца.

Другояче, не както по-рано, гледаше той сега на хората — не толкова мъдро, не толкова горделиво, затова пък с по-голяма топлота, с по-голямо любопитство и съпричастие. Когато превозваше обикновени пътници, хора деца, търговци, войници, жени, те вече не му се струваха така чужди, както ги бе възприемал някога: той ги разбираше, разбираше и споделяше техния живот, ръководен не от мисли и възгледи, а единствено от влечения и желания, чувстваше се като тях. Макар да бе близо до съвършенството и да страдаше още от последната си рана, все пак му се струваше, че тези хора деца са негови братя, тяхната суетност, техните смехотворни страсти загубиха за него комичното си съдържание, станаха понятни, станаха достойни за симпатия, станаха дори достойни за почит. Сляпата обич на една майка към детето й, глупавата, заслепена гордост на един надменен баща от единственото му синче, сляпата, дива страст по накити и по възхитени мъжки очи у една млада, суетна жена — всички тези увлечения, всички тези детинщини, всички тези прости, глупави, ала невероятно мощни, живи, всепроникващи увлечения и страсти вече не бяха детинщини за Сидхарта, той виждаше как хората живеят заради тях, виждаше как заради тях вършат небивали неща: предприемат пътешествия, водят войни, страдат неизмеримо, понасят безкрайни мъки, и заради това той можеше да ги обича, виждаше живота, виждаше живото, ненакърнимото, виждаше Брахман във всяка тяхна страст, във всяка тяхна постъпка. В сляпата си преданост, в сляпата си сила и упоритост тези хора бяха достойни за обич и възхищение. Нищо не им липсваше, ученият мислител не ги превъзхождаше с нищо друго освен с една-единствена дреболия, с едно-единствено незначително нещо: със съзнанието, със съзнателната мисъл за единството на целия живот. А понякога Сидхарта дори се съмняваше дали това знание, тази мисъл би трябвало да се превъзнася чак толкова, дали и тя не е само някаква детинщина на мислещите хора, на мислещите хора деца. Във всичко останало хората по света бяха равностойни на мъдреца, дори нерядко го превъзхождаха — така, както понякога животните, които упорито и неотклонно вършат неизбежното, създават впечатлението, че превъзхождат човека.

Лека-полека в Сидхарта разцъфтя и узря прозрението, знанието какво всъщност е мъдрост, каква е целта на дългото му дирене. Тя не беше нищо друго освен готовността на душата, способността, тайнственото изкуство през всеки миг от живота да се чувства и вдишва мисълта за единството. Лека-полека това разцъфтя в него като отражение на старческото и детско лице на Васудева: хармония, познание за вечното съвършенство на света, усмивка, единство.

Ала раната още гореше, Сидхарта си спомняше за своя син с копнеж и горчивина, пазеше в сърцето си обичта и нежността си, оставяше се болката да го разкъсва, вършеше всички безумства на любовта. Този пламък не угасваше от само себе си.

И един ден, когато раната гореше с особена сила, Сидхарта прекоси реката, тласкан от копнеж, и слезе на брега с намерението да отиде в града и да потърси сина си. Реката течеше кротко и почти безшумно, настъпил бе сухият годишен период, но гласът й звучеше странно: тя се смееше. Беше съвсем ясно, че се смее. Смееше се реката, присмиваше се звънко и кръшно на стария лодкар. Сидхарта се спря, надвеси се над водата, за да чува още по-добре, и видя лицето си отразено в тихо носещата се вода, а в това отразено лице имаше нещо, което му навяваше спомен, нещо забравено, и когато напрегна паметта си, той разбра: това лице приличаше на едно друго, което бе познавал и обичал някога, от което се бе страхувал. То приличаше на лицето на баща му, на брамина. И си спомни как преди много години, още като младеж, бе принудил баща си да го пусне при покаяниците, как се бе сбогувал с него, как бе тръгнал, за да не се завърне никога. Нима и баща му не бе страдал за него така, както той самият страдаше: сега за сина си? Нима баща му не бе умрял отдавна, без да може отново да зърне своя син? Не го ли чакаше същата съдба? Не беше ли комедия, не беше ли чудата и глупава работа цялото това повтаряне, това обикаляно в някакъв съдбовен кръг?

Реката се смееше. Да, така беше — всичко, което не беше изстрадано и изпитано докрай, отново се връщаше, отново се изживяваха все: същите страдания. Сидхарта обаче се качи на лодката и пое обратно към колибата, мислейки за баща си, мислейки за сина си, осмиван от реката, в разпра със себе си, близо до отчаянието, по и не по-малко близо до това, да се изсмее на себе си и на целия свят. Ах, раната все още не беше се превърнала в цвят, сърцето му все още не се съпротивляваше на съдбата, от страданието му все още не бяха просияли ведростта и победата. Но той изпитваше надежда и когато пристигна в колибата, почувства непреодолимото желание да разкрие сърце го си пред Васудева, да му посочи всичко, да разкаже всичко на него, който така добре умееше да слуша.

Васудева седеше в колибата и плетеше кошница. Той вече не пътуваше с ладията, очите му започваха да отслабват, пък и не само очите, а и ръцете. Непроменени и цъфтящи бяха само радостта и ведрата благосклонност на лицето му.

Приседна Сидхарта до стареца и бавно започва да му говори. Разказваше му неща, за които никога досега не бяха разговаряли — за някогашното си отиване в града, за пламтящата рана, за завистта, която изпитва, щом зърне някой щастлив баща, за това, че знае колко глупави са такива желания, за безуспешната си борба с тях. Разказа за всичко, дори за най-тягостните неща — всичко можеше да се изрече, да се покаже, той можеше да изрече всичко. Разкри раната си, разказа и за своето бягство през деня, когато като някакъв хлапак бе преминал реката с намерението да отиде в града, разказа и за присмеха на реката.

През цялото време, докато говореше, а Васудева слушаше, без лицето му да трепне, Сидхарта чувстваше по-силно откогато и да било как Васудева слуша, усещаше как отшумяват неговите болки и опасения, как отшумява тайната му надежда, как отново се връща при него. Да покажеш раната си на такъв слушател, беше все едно да я потопиш в реката, докато се охлади и слее с нея. Още докато говореше, докато се изповядваше, Сидхарта все повече усещаше, че това вече не беше Васудева, вече не беше човек, който го слуша, че този неподвижен слушател всмуква в себе си неговата изповед, както дървото — дъжда, че този неподвижен слушател е салдата река, самият бог, самата вечност. И докато Сидхарта преставаше да мисли за себе си и за своята рана, той все повече се чувстваше завладян от прозрението за промяната във Васудева и колкото повече го разбираше и проникваше в него, толкова по-понятно му се струваше то, толкова повече разбираше, че всичко е в реда на нещата, че всичко е естествено, че Васудева отдавна, едва ли не открай време, е бил такъв, че единствено той самият не е забелязвал това, дори че той самият не е по-различен. Почувства, че сега гледа на стария Васудева с такива очи, с каквито народът гледа на боговете, и че това не може да продължи дълго; в сърцето си започна да се сбогува с Васудева. При това не спираше да говори.

Когато той свърши, Васудева отправи към него благия си, малко отслабнал напоследък взор, не каза нищо, мълчаливо го озари с любов и ведрост, с разбиране и знание. Хвана Сидхарта за ръка, поведе го към онова място на брега, където обичаха да седят, седна там заедно с него, усмихна се към реката.

— Чул си я да се смее — каза той, — но не си чул всичко. Нека послушаме, ще чуеш и още нещо.

Заслушаха се. Кротко се носеше многогласната песен на реката, Сидхарта гледаше към течащата вода и виждаше в нея различни картини: появи се баща му, самотен, обзет от тъга по своя син; появи се самият той, самотен, също така свързан със сина си чрез връзките на копнежа; появи се синът му, също самотен, момче, втурнало се жадно по парещия друм на младите си желания — всеки тръгнал към своята цел, всеки завладян от целта си, всеки обзет от страдания. Реката припяваше със страдалчески глас, с глас, изпълнен с копнеж, течеше с копнеж към своята цел, жален бе гласът й.

„Чуваш ли?“, питаше безмълвният поглед на Васудева. Сидхарта кимна.

— Вслушай се по-добре! — прошепна Васудева.

Сидхарта се помъчи да се вслуша по-добре. Образът на бащата, собственият му образ, образът на сина се сляха, ликът на Камала също се появи и изчезна, после и ликът на Говинда, и други ликове, и всички се сляха, превърнаха се в река, устремиха се като река към целта, жадни, търсещи, страдащи, а гласът на реката бе пълен с копнеж, пълен с пареща болка, пълен с неутолимо желание. Реката се стремеше към целта си, Сидхарта я виждаше да бърза, виждаше реката, която се състоеше от него, от близките му и от всички хора, които някога бе срещал, виждаше как всички вълни и води бързат и страдат, устремени към своите цели, към много цели — към водопада, към езерото, към бързея, към морето, как достигат всички цели, как след всяка цел изниква друга, как водата се превръща в пара, която се издига в небето, става на дъжд и руква от свода, на извор, на поток, на река, отново се устремява, отново потича. Ала жадният глас се бе променил. Той все още звучеше страстен и търсещ към него се присъединяваха и други гласове, гласове на радост и на скръб, добри и зли гласове, весели и тъжни, хиляди гласове.

Слушаше Сидхарта. Сега той целият се бе превърнал в слух, изцяло се бе вглъбил в слушането, изцяло празен, изцяло всмукващ чувстваше, че напълно се е научил да слуша. Често бе чувал всички тези гласове на реката, но днес те звучаха поновому. Вече не можеше да различи един от друг множеството гласове, радостните от разплаканите, детските от мъжките — те всички се бяха слели в едно, и вопълът на копнежа, и смехът на мъдреца, и викът на гнева, и стенанието на умиращия — всичко беше едно, всичко бе свързано и хилядократно преплетено с останалите. А всичко заедно, всички гласове, всички цели, всички копнежи, всички мъки, всички наслади, всичкото добро и зло образуваха света. Всичките тези неща вкупом представляваха реката на събитията, музиката на живота. И ако Сидхарта се вслушваше внимателно в тази река, в тази хилядогласна песен, ако не чуваше нито мъката, ни го смеха, ако не привързваше душата си към някакъв отделен глас и не проникваше в него със своето Аз, ами чуваше всички, чуваше цялото, единството, то беше, защото великата песен на хилядите гласове се състоеше от една-единствена дума, наречена ОМ: съвършенството.

„Чуваш ли?“, отново попита погледът на Васудева.

Сияеше усмивката на Васудева, блясъкът й струеше над всички бръчки на старото му лице така, както над всички гласове на реката струеше ОМ. Сияеше усмивката му, когато погледна другаря си, и ето че по лицето на Сидхарта засия същата усмивка. Неговата рана се бе превърнала в цвят, неговата мъка сияеше, неговото Аз се бе вляло в единството.

В този час Сидхарта престана да се бори със съдбата, престана да страда. По лицето му разцъфтя ведрината на познанието, на което вече не можеше да се противопостави никаква воля, което бе познало съвършенството, което бе в съгласие с реката на събитията, с потока на живота, изпълнено със страданията и насладите на всички, отдадено на течението, принадлежащо на единството.

Когато Васудева стана от своето място на брега, когато се взря в очите на Сидхарта и видя в тях да струи ведрината на познанието, той докосна с длан рамото му, внимателно и нежно, както той умееше, и рече:

— Чаках този час, скъпи. Той вече дойде, остави ме да си вървя. Дълго чаках този час, дълго бях лодкарят Васудева. Стига толкова. Сбогом, колиба, сбогом, река, сбогом, Сидхарта!

Сидхарта стори дълбок поклон пред стареца, който се сбогуваше.

— Знаех това — тихо продума той. — Ще идеш в горите, нали?

— Ще ида в горите, ще ида в единството — отвърна сияещият Васудева.

И си тръгна сияещ; Сидхарта дълго гледа подир него. Гледаше с дълбока радост, с дълбока сериозност, виждаше крачките му, изпълнени с покой, виждаше главата му, изпълнена със сияние, виждаше образа му, изпълнен със светлина.

Говинда

Веднъж Говинда почиваше заедно с други монаси в една градина, подарена на учениците на Гаутама от блудницата Камала. До ушите му достигна вестта за някакъв лодкар, който живеел край реката, на един ден път оттук, и когото мнозина смятали за мъдрец. Когато продължи пътя си, Говинда се отправи към този пристан, воден от желанието да види лодкаря. Защото, макар цял живот да бе живял според правилата на учението, макар по-младите монаси да го почитаха заради възрастта му и заради неговата скромност, все пак в сърцето му не бяха угаснали неспокойствието и търсенето.

Стигна до реката, помоли стареца да го превози и когато слязоха от лодката на отвъдния бряг, му каза:

— Вършиш големи добрини за нас, монасите и отшелниците, превозил си вече мнозина от нашите през реката. Не търсиш ли, лодкарю, и ти правия път?

Усмихна се Сидхарта със старите си очи и рече:

— А нима ти търсиш нещо, о, преподобни, на тези години и в облеклото на Гаутамовите монаси?

— Истина е, че съм стар — отвърна Говинда, — ала никога не съм преставал да търся. И никога не ще престана, такова, изглежда, е моето предопределение. Струва ми се, че и ти дълго си търсил. Ще ми кажеш ли нещо, почитаеми?

Рече Сидхарта:

— Какво бих могъл да ти кажа, преподобни? Може би това, че търсиш прекалено? Че от много търсене можеш да не намериш нищо?

— Как така? — смая се Говинда.

— Когато някой търси — каза Сидхарта, — лесно се случва окото му да вижда единствено онова, което търси, и той да не намери нищо, да не допусне нищо в себе си, защото винаги мисли само за търсения предмет, тъй като има някаква цел, тъй като е обсебен от тази цел. Да търсиш, значи да имаш цел. Но да намериш, значи, че си свободен, разкрит, нямаш никаква цел. А ти, преподобни, може би наистина само търсиш, защото, докато преследваш целта си, не виждаш някои неща, които са току пред очите ти.

— Това все още не ми е съвсем ясно — каза Говинда, — какво точно искаш да кажеш?

Рече Сидхарта:

— Някога, о, преподобни, преди доста години, ти вече беше тук, край тази река, намери на брега един заспал човек и седна до него, за да бдиш над съня му. Ала не можа да познаеш спящия, о, Говинда.

Слисан, връхлетян сякаш от някаква магия, монахът се вгледа в очите на лодкаря.

— Да не би да си Сидхарта? — попита той с нерешителен глас. — И този път нямаше да те позная! Поздрав на теб от все сърце, Сидхарта, от все сърце се радвам, че пак те виждам! Много си се променил, приятелю. Сега, значи, си лодкар, така ли?

Сидхарта се засмя дружелюбно.

— Да, лодкар съм. Някои хора, Говинда, трябва много да се променят, трябва да носят всякакви дрехи и един от тях съм аз, скъпи. Добре си дошъл, Говинда, пренощувай в колибата ми.

Пренощува Говинда в колибата, на одъра, на който някога бе спал Васудева. Много въпроси зададе той на другаря си от детинство, много неща от своя живот трябваше да му разкаже Сидхарта.

Когато на другата сутрин настъпи време Говинда отново да поеме на път, той не без колебание изрече думите:

— Позволи ми да ти задам още един въпрос, Сидхарта, преди да продължа пътя си. Имаш ли някакво учение? Имаш ли някаква вяра, някакво знание, което следваш, което ти помага да живееш правилно?

Рече Сидхарта:

— Ти знаеш, скъпи, че още като младеж, по времето, когато живеехме при покаяниците в гората, започнах да се отнасям с недоверие към всякакви учения и учители и им обърнах гръб. И въпреки това оттогава имах немалко учители. Една красива блудница дълго време бе моя учителка и един богат търговец бе мой учител, и неколцина зароиграчи. Веднъж и един странстващ ученик на Буда беше мой учител; той бе приседнал до мен, когато бях заспал в гората. От него също съм се учил, на него също съм благодарен. Ала на най-много неща все пак ме научиха тази река и моят предшественик, лодкарят Васудева. Васудева беше съвсем обикновен човек, не някакъв мислител, ала знаеше онова, което беше необходимо, не по-зле от Гаутама, той беше съвършен човек, светец.

Говинда каза:

— Струва ми се, о, Сидхарта, че все още обичаш по малко да се шегуваш. Вярвам ти и знам, че не си последвал никакъв учител. Но нима не си намерил ако не учение, то поне някакви мисли, някакви прозрения, които да са част от теб и да ти помагат в живота? Ако ми кажеш нещо за тях, ще възрадваш сърцето ми.

Рече Сидхарта:

— Винаги съм имал такива мисли, такива прозрения. Някой път, за час или за ден, чувствах знанието в себе си така, както чувстваш живота в сърцето. Това бяха най-различни мисли, ала ми е трудно да ги споделя. Ето, Говинда, една от мислите, които съм открил: мъдростта е несподелима. Мъдростта, която някой умен човек се опитва да сподели, звучи като глупост.

— Шегуваш ли се? — попита Говинда.

— Не се шегувам. Само казвам какво съм открил. Знанието може да бъде споделяно, но не и мъдростта. Човек може да я открие, да живее с нея, да се остави да бъде носен от нея, да върши с нея чудеса — ала тя не може да бъде изричана и проповядвана. Още като младеж понякога прозирах тъкмо това и тъкмо то ме накара да обърна гръб на учителите. Стигнах и до една друга идея, Говинда, която сигурно пак ще сметнеш за шега или за глупост, ала тя е най-добрата ми мисъл. Чуй я: обратното на всяка истина също е истина. Искам да кажа, че една истина може да бъде изречена и загърната в думи само тогава, когато е едностранна. Едностранно е всичко, което може да бъде обхванато с мисъл и изречено с думи — то е едностранно, половинчато, лишено от цялост, от завършеност, от единство. Когато възвишеният Гаутама проповядваше учението си за света, той трябваше да го раздели на самсара и нирвана, на заблуда и истина, на страдание и избавление. Другояче не може, не съществува друг път за онзи, който иска да проповядва. Ала самият свят, всичко, което съществува край нас и вътре в нас, никога не е нещо едностранно. Никога един човек или една постъпка не е изцяло самсара или изцяло нирвана, никога човек не е изцяло светец или изцяло грешник. Така само ни се струва, тъй като сме подвластни на заблудата, че времето е нещо, което съществува. Времето не съществува, Говинда, много пъти можах да се убедя в това. А щом времето не съществува, тогава промеждутъкът, който уж разделял света от вечността, мъките от блаженството, злото от доброто, също е заблуда.

— Как така? — боязливо попита Говинда.

— Слушай внимателно, скъпи, слушай внимателно! Грешникът — а и аз, и ти сме такива — си е грешник, но някой ден все пак отново ще стане Брахман, някой ден ще постигне нирвана, ще бъде Буда — ала трябва да знаеш, че това „някой ден“ е заблуда, то е само притча! Грешникът не намира път към превръщането си в Буда, той не е обхванат от някакво развитие, макар в нашите представи да не можем да видим тези неща по друг начин. Не, в самия грешник, сега и днес, вече се намира бъдният Буда, цялото му бъдеще вече е тук и в него, в себе си, във всеки ти трябва да почиташ бъдния, възможния, скрития Буда. Светът, приятелю Говинда, не е несъвършен, не се стреми и прекалено бавно към съвършенството: не, той е съвършен във всеки миг, самият грях носи със себе си и милостта, във всяко невръстно дете вече е стаен старецът, в кърмачетата е смълчана смъртта, а във всички смъртни — вечният живот. Никой не може да види докъде е стигнал другият по своя път, в разбойника и в зароиграча се намира Буда, а в брамина — разбойникът. Когато се отдаде на съзерцание, човек е в състояние да се изтръгне от времето, да види целия минал, настоящ и бъден живот като нещо едновременно и тогава всичко е хубаво, всичко е съвършено, всичко е Брахман. Ето защо всичко, което съществува, за мен е хубаво, смъртта и животът; грехопадението и светостта, мъдростта и глупостта, всичко трябва да остане такова, каквото си е, всичко се нуждае единствено от моето одобрение, от моята добра воля, от любещото ми съгласие и тогава то за мен е хубаво и може само да ме подтиква, не и да ми наврежда. От опита на тялото и душата си знам, че много съм се нуждаел от грехопадението, нуждаел съм се от сладострастието, от ламтежа за богатства, от суетността, а така също и от най-ужасното отчаяние, за да се науча да не се съпротивлявам, за да се науча да обичам света, за да престана да го сравнявам с някакъв възжелан от мен, измислен от мен свят, с нещо като съвършенство, създадено от мен, а да го оставя такъв, какъвто си е, да го обичам, да изпитвам радост, че съм част от него. Това, о, Говинда, са част от нещата, които ми дойдоха наум.

Сидхарта се приведе, вдигна от земята един камък и го задържа в шепата си.

— Това тук е камък — игриво каза той, — който някой ден вероятно ще се превърне в земя, а от земята ще се родят растения или животни, или пък хора. По-рано бих казал: „Тоя камък не е нищо друго освен камък, той няма никаква стойност, а принадлежи на света на Майя; ала тъй като в кръговрата на превъплъщенията би могъл да стане човек или дух, нека го удостоя с вниманието си.“ Сигурно такива мисли биха ме занимавали по-рано. Днес обаче мисля по друг начин: този камък е камък, но той е и животно, и бог, и Буда, аз го почитам не защото някой ден може да се превърне в това или онова, а защото той отдавна и винаги е бил всичко — и тъкмо затова, че е камък, че сега и днес се явява пред мен като камък, тъкмо затова го обичам, виждам стойност и смисъл във всяка от неговите жилки и вдлъбнатинки, в жълтия му цвят, в сивия, в твърдостта, в звука, с който отеква, когато го почукам, в това, дали повърхността му е влажна, или суха. Има камъни, които приличат на зехтин или сапун, когато ги вземеш в ръка, други пък са като листа, трети като пясък и всеки има в себе си нещо по-различно, всеки изрича молитвеното слово ОМ по свой начин, всеки е Брахман, ала в същото време пак си е истински камък, мазен или гладък, и тъкмо това много ми харесва и ми се струва прекрасно, достойно за боготворене. Но нека не ти казвам повече. Думите не действат благотворно на тайния смисъл, всяко нещо неминуемо се променя, когато го изречеш, изопачава се, става донякъде чудато… впрочем това, че ценността и мъдростта на едного винаги звучи като глупост за друг, също е особено хубаво, то много ми харесва, с него също съм напълно съгласен.

Говинда слушаше, без да отрони дума.

— Защо ми каза това за камъка? — рече той след известно време.

— Просто така, без умисъл. Или може би исках да кажа, че обичам и камъка, и реката, и всички неща, които виждаме и от които можем да се учим. А аз мога да обичам и камъка, и дървото, и парчето дървесна кора, Говинда. Това са все предмети, а предметите могат да бъдат обичани. Думите обаче не мога да обичам. Ето защо ученията не значат за мен нищо, те нямат твърдост, нямат мекота, нямат цвят, нямат ръбове, нямат мирис, нямат вкус, нямат нищо — те са само думи. Може би тъкмо това ти пречи да намериш покой — многото думи. Защото избавление и добродетел, самсара и нирвана също са само думи, Говинда. Няма предмет, който да бъде нирвана; съществува единствено словото нирвана.

А Говинда каза:

— Но нирвана не е само слово, приятелю, това е и мисъл.

Сидхарта продължи:

— Може и да е мисъл. Ще ти призная, скъпи, че не правя голяма разлика между мислите и думите. Честно казано, мислите нямат за мен кой знае каква стойност. По-голяма стойност имат предметите. Тази лодка например беше на моя предшественик и учител, един свят човек, който в продължение на много години просто вярваше в реката, в нищо друго. Беше забелязал, че реката му говори, и се учеше от нея, тя го възпитаваше и обучаваше, реката беше за него бог, в продължение на много години той не разбра, че всеки вятър, всеки облак, всяка птица, всяка буболечка е също толкова божествена, знае не по-малко от почитаната река и може да обучава не по-зле от нея. Но когато този светец отиде в горите, той знаеше всичко, знаеше повече от теб и мен, без учител, без книги само защото бе вярвал в реката.

Говинда каза:

— Но нима тези „предмети“, както ги наричаш ти, са нещо действително, нещо веществено? Не са ли те само някаква заблуда на Майя, само видение и илюзия? Твоят камък, твоето дърво, твоята река — съществуват ли те в действителност?

— И това не ме тревожи кой знае колко — отвърна Сидхарта. — Няма значение дали предметите са илюзия, или не, защото тогава и аз съм илюзия и те по нищо не се отличават от мен. Тъкмо това, че не се отличават от мен, ме кара толкова да ги обичам и уважавам. Ето защо мога да ги обичам. Чуй една поука, която ще те разсмее: струва ми се, о, Говинда, че най-важното от всички неща е любовта. Нека големите умове се занимават с опознаването, с обясняването, с презирането на света. Единственото, което искам, е да обичам този свят, не да го презирам, да не мразя и него, и себе си, а да мога да съзерцавам и него, и себе си, и всички творения с любов, възхита и благоговение.

— Разбирам това — каза Говинда. — Но Възвишения обяви тъкмо него за заблуда. Той повелява благосклонност, пощада, съжаление, търпение, но не и любов; забранил ни е да обвързваме сърцето си с любов към нещо земно.

— Знам — каза Сидхарта, усмивката му сияеше със златен блясък. — Знам, Говинда. Ето че се залутахме в дебрите на мненията, в спора за думи. Защото не бих могъл да отрека, че моите думи за любовта се намират в противоречие, в привидно противоречие с думите на Гаутама. Тъкмо затова толкова малко вярвам на думите, защото знам, че това противоречие е заблуда. Знам, че ние двамата с Гаутама мислим едно и също. Нима може да не знае какво е любов онзи, който, макар да прозря, че всички хора са тленни и нищожни, все пак ги обичаше така силно, че в продължение на целия си дълъг, мъчителен живот не престана да им помага, да ги учи? И при него, при твоя велик учител предпочитам нещата, а не думите; делата и животът му за мен са по-важни, отколкото проповедите, жестът на ръката му е по-важен от мнението, което изразява. Виждам неговото величие не в проповедите, не в мисленето му, а в делата, в живота му.

Двамата старци млъкнаха задълго. Поклони се после Говинда, за да си вземе сбогом, и рече:

— Благодаря ти, Сидхарта, задето ми откри нещо от своите мисли. Това са донякъде странни мисли, не всички можех да разбера веднага. Но както и да е, аз съм ти благодарен и ти желая спокойни дни.

(А тайно в себе си мислеше: „Странен човек е този Сидхарта, странни мисли изрича, чудато е неговото учение. Другояче звучи чистото учение на Възвишения, по-ясно, по-чисто, по-понятно, в него няма нищо странно, чудато или смешно. Но съвсем различни от мислите на Сидхарта ми се струват неговите ръце и нозе, неговите очи, неговото чело, неговото дихание, неговата усмивка, неговият поздрав, неговата походка. Откакто нашият възвишен Гаутама се пресели в нирвана, не съм срещал човек, за когото да си река: ето един мъдрец! Единствено за него, за Сидхарта, си помислих така. Макар учението му да е странно, макар думите му да звучат чудато, неговият взор и неговата ръка, неговата кожа и неговата коса, всичко в него излъчва чистота, излъчва спокойствие, излъчва ведрост, благост и святост, каквито не съм виждал у никой друг подир последната смърт на нашия възвишен учител.“)

И както мислеше така, а в сърцето му бушуваха противоречия, Говинда още веднъж се наведе към Сидхарта, привлечен от обич. Поклони се дълбоко пред спокойно седналия старец.

— Сидхарта — каза той, — ние вече сме стари. Едва ли някой от нас ще види другия в същия този вид. Разбирам, скъпи, че си намерил покой. Признавам, че аз още не съм го намерил. Кажи ми още една дума, почитаеми, дай ми нещо, за което да се хвана, което да мога да проумея! Дай ми нещо, за да ме съпровожда тю пътя ми. Моят път често е труден, често е мрачен, Сидхарта.

Мълчеше Сидхарта и го гледаше с непроменена, кротка усмивка. Говинда се взираше в него вцепенен, със страх и копнеж; страдание и вечно, но напразно търсене се четяха в погледа му.

Сидхарта видя това и се усмихна.

— Сведи се към мен! — тихо прошепна той в ухото на Говинда. — Сведи се близо до мен! Така, още по-близо! Съвсем близо! Целуни ме по челото, Говинда!

Но когато Говинда, учуден, ала все пак привлечен от голяма любов и предчувствие, се подчини на думите му, наведе се близо до него и докосна с устни челото му, стана нещо невероятно. Докато мислите му все още се намираха при чудатите думи на Сидхарта, докато той самият напразно и против волята си се мъчеше да превъзмогне в съзнанието си времето, да си представи нирвана и самсара като едно цяло, докато в него дори известно пренебрежение към думите на другаря му се намираше в спор с неимоверно голямата обич и благоговение, се случи следното:

Той престана да вижда лицето на другаря си Сидхарта, вместо него видя други лица, много лица, дълга редица, струяща река от лица, от стотици, хиляди лица, които прииждаха и отминаваха, но въпреки това сякаш съществуваха на едно и също място, които непрекъснато се изменяха и обновяваха, но въпреки това бяха все Сидхарта. Видя лицето на новородено дете, червено и сбръчкано, разкривено от плач; видя лицето на убиец, видя го да забива нож в тялото на един човек; видя в същата секунда как този престъпник коленичи, окован във вериги, и палачът с един удар на меча отсича главата му, видя голите тела на мъже и жени в пози и боричкания сред бясна любов; видя проснати трупове, притихнали, студени, празни; видя животински глави — на глигани, на крокодили, на слонове, на бикове, на птици; видя богове, видя Кришна, видя Агни[1], видя всички тези фигури и лица, свързани помежду си с хиляди връзки, видя всички да си помагат взаимно, да се обичат, да се мразят, да се унищожават, да се възраждат отново — и всички бяха обладани от желанието за смърт, от страстно-болезненото признаване на тленността, но все пак не умираха, а само се видоизменяха, само непрекъснато се прераждаха, сдобиваха се с нови лица, като между старото и новото лице липсваше какъвто и да било промеждутък от време. И всички тези фигури и лица се намираха в покой, течаха, създаваха се, сливаха се, а над тях неизменно се намираше нещо тънко, безплътно, ала все пак съществуващо, като тънко стъкло или лед, като прозирна кожа, нещо като черупка, форма или водна маска и тази маска бе усмихнатото лице на Сидхарта, което той, Говинда, тъкмо в този миг докосваше с устните си. И Говинда видя, че тази усмивка на маската, тази усмивка на единството над потока от образи, тази усмивка на едновременността над хиляди раждания и кончини, тази усмивка на Сидхарта бе същата кротка, тънка, непроницаема, може би добродушна, може би иронична, мъдра, съставена от хиляди бръчици усмивка на Гаутама, на Буда, която сам бе съзерцавал с благоговение стотици пъти. Говинда знаеше, че така се усмихват съвършените.

Изгубил всякаква представа за времето, за това дали видението бе траяло една секунда, или сто години, за това дали съществува Сидхарта, дали съществува Гаутама, дали съществуват Аз и Ти, ранен в сърцето като от божествена стрела, чието забиване доставя наслада, Говинда стоя още малко омагьосан, надвесен над смиреното лице на Сидхарта, което току-що бе целунал, което току-що бе представлявало сцена за всички образи, за всичко, което се раждаше, за всичко, което съществуваше. Лицето му, след като неговата повърхност пак се бе сключила над дълбините на безчислената променливост, беше останало същото, той се усмихваше безмълвно, усмихваше се тихо и кротко, може би и много добродушно, може би много иронично, точно както се бе усмихвал той, Възвишения.

Дълбоко се поклони Говинда, сълзи, които той не усещаше, се стичаха по старото му лице, като огън пламтеше в сърцето му най-съкровена любов, най-смирено благоговение. Дълбоко, доземи се поклони той пред неподвижно седналия човек, чиято усмивка му напомняше за всичко, което бе обичал някога в своя живот, което бе смятал за скъпо и свято.

[1] Древноиндийски бог на огъня. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.